PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Žena mýho nejlepšího kamaráda je znovuzrozená křesťanka.
Vůbec spolu nevycházíme.
Nedávno mi zavolala a seřvala mě.
Prý mám na manžela špatnej vliv,
protože jí sprostě vynadal.
Ptám se: „Co? On ti řekl, že jseš svině?“
Řekla: „Ne, Anthony. Tohle slovo nepoužil.“
Já na to: „Ajéje.
On ti řekl, že jseš píča?“
A ona, že ne. Tak říkám: „V tom případě to ode mě neslyšel.“
To je nejspíš ten nejlepší úvodní vtip všech dob.
I kdybyste o mně nikdy neslyšeli,
o čemž pochybuju,
když slyšíte ten první vtip, řeknete si: „Aha.
Ten borec je génius.“
Sestře se právě narodilo dítě.
Měla ho, jen aby si zachránila vztah.
Já se s ní ale pořád nebavím.
Takhle nám to šíleně potrvá.
Život je někdy zvláštní.
Nebudu zacházet do podrobností,
ale tenhle týden jsem obdržel nejlepší telefonát svýho života.
O pět minut později mi telefon zazvonil znova.
Že prý táta leží v nemocnici.
Říkám: „Jo, zrovna mi volali.“
Nechápejte mě špatně.
Ne že bych tátu nenáviděl. Nebyl to špatnej chlap.
Například jsem nikdy, ani jedinkrát...
neviděl, že by táta mámu bil.
Byl totiž dost rychlej a...
To se naučit nedá. Musí to jít ze srdce.
Když mi bylo 13, mámě zjistili parkinsona.
Táta to hned vzdal.
Řekl: „Nechci to řešit. Já takhle žít nemůžu.“
A naložil si věci do auta.
Byl jsem jen 13letej kluk,
a musel jsem si vyhrnout rukávy a říct: „Fajn.
Tak já jedu s tátou.
Máma určitě ocení čas pro sebe.“
Stejně jako spousta chlapů...
nikdy nezapomenu na to,
jak jsem zahlídl tátův penis.
Říkám: „Tati.
Takový fotky mi neposílej.“
Když jsem byl malej, moje rodina byla pořád v pohybu.
Teď jsou to tlustý prasata.
Trošku vám přiblížím, jak šílenou mám rodinu.
Já ani nejsem největší grázl v rodině.
Mám bratrance.
Všichni ho nesnášeli, včetně vlastní rodiny.
Před pár lety spadl z koně
a zlomil si krk.
Přezdíváme tomu „supermanský incident“.
Protože ten kůň je hrdina.
Když jsem byl na střední, škola zaměstnávala slepýho školníka.
Byl úplně slepej.
Ostatní děcka si z něj dělali srandu.
Že prý oslepl, protože moc masturboval.
Já jim to věřil. Byl jsem ještě malej. Moc jsem toho nevěděl.
Až když jsem trochu vyrostl a zmoudřel,
uvědomil jsem si, že se tou pověrou jen snažili vysvětlit,
proč pořád masturbuje.
Jedna moje kamarádka je narkoleptička.
Narkoleptička. Je to magořina.
V jednu chvíli se spolu normálně bavíme
a najednou s ní z ničeho nic souložím.
Pochopili to všichni?
Jestli ne, nebojte.
Následující vtip je dost podobnej,
akorát stupidní.
Jeden z mých spolužáků ze střední dělá doktora na pohotovosti.
Prý tráví čtvrtinu pracovní doby tím,
že lidem ze zadku vytahuje různý podivnosti.
Už spolu moc nemluvíme.
Ale vídám ho v jednom kuse.
Jestli jste nepochopili ani tohle, jak zvládáte Netflix?
Bydlím v Los Angeles.
Blednete závistí.
Mám fajn dům, i když sousedy až tak nemusím.
Na naší ulici bydlí tři různý rodiny svědků Jehovových.
Můžu jim to opakovat pořád dokola: „Ne, ani omylem.“
Stejně za mnou chodí dvakrát do týdne. „Anthony,
přestaň nám prosím házet kameny do oken.“
„Nenuťte mi svoje náboženství.“
Mám i horší sousedy.
Hned vedle mě bydlí 90letej děda,
co trpí alzheimerem.
Každý ráno v devět mi zaklepe na dveře
a zeptá se, jestli jsem neviděl jeho ženu.
To znamená, že každý ráno v devět
musím vysvětlovat 90letýmu dědovi s alzheimerem,
že jeho žena už je nějakou dobu po smrti.
Přemýšlel jsem, že se přestěhuju.
Nebo že mu příště prostě neotevřu.
Ale upřímně mi to za to stojí,
když vidím ten jeho úsměv.
Tenhle vtip z nějakýho důvodu vždycky zaboduje.
Babička trpí demencí.
Zapomíná, kdo je.
Vyjde si ven z domu a hodiny bloudí po okolí. Je to problém.
Já jsem jí proto na krk přivázal zvon.
Vím, že to nezní moc humánně, ale máme po problému.
Ten zvon...
váží snad tunu.
Jestli se nesmějete,
může za to vaše představivost.
Já nemůžu za to, že nevíte, jak velký můžou být zvony.
Pár týdnů po dědově smrti
táta objevil obří sbírku vintage porna.
Bylo ho tolik, že by se člověk styděl.
Tak jsem to svedl na dědu.
Děda umřel před pár lety.
Umíralo se mu ale královsky. Nikdo se ani nezlobil.
Líp se snad ani umřít nedá.
Umřel v houpací síti
na pláži na Havaji při západu slunce.
Takovou smrt chci taky.
Uškrcení.
Zní to fajn.
Někdy si říkám, jestli bych někoho byl schopnej zabít.
Měl bych odvahu někoho připravit o život? A pak si vzpomenu...
„Jo vlastně. Debbie.
Úplně jsem na ni zapomněl.“
Byla výjimečná.
Když už mluvíme o výjimečných lidech, před pár týdny jsem šel k doktorovi.
Prý jsem taky výjimečnej.
Nechal jsem si udělat krevní testy.
Přišly výsledky.
Doktor mi řekl, že mám krevní skupinu 0 negativní.
Víte, co to znamená?
Znamená to, že jsem borec.
Jsem univerzální dárce.
Můžu darovat krev komukoliv na světě,
pokud má taky AIDS.
Nebojím se to říct na rovinu.
Nesnáším vesměs všechny náboženství na světě.
Já vám to zopakuju.
Nesnáším vesměs všechny náboženství na světě.
Věděli jste, že existuje náboženství, co se jmenuje křesťanská věda?
Věří,
že i když jim umírá nemocný dítě
a oni by ho mohli zachránit trochou medicíny,
jejich víra jim to nedovolí.
To je jediný dobrý náboženství.
Chtěl jsem skleničku na kartáčky na zuby.
Dobrá. Vtipy stranou.
Chci teď pár minut mluvit o něčem, co mi leží na srdci.
Na úvod chci říct, že spousta lidí si myslí,
že komici by se měli držet vtipů
a o ničem jiným nemluvit.
S tím nesouhlasím.
Já si nemyslím, že komici musí být vždycky vtipní.
Komici nemusí jen bavit.
Neměli by se bát promluvit.
Někdo musí upozornit na zlo ve světě,
i když tím zrovna nezíská na oblibě.
Tak mi prosím chvilku věnujte.
Se vším, co se teď v Americe děje...
Vy víte, o čem kurva mluvím.
Se vším, co se teď u nás děje,
mě přivádí k šílenství,
když lidi ty hrůzy vidí
a stejně vyšilujou kvůli maličkostem.
Vůbec nejvíc nemůžu vystát,
když lidi vidí, co se děje,
a můžou se zbláznit kvůli věcem, na kterých nesejde.
Například...
Spadlo vám někdy něčí mimino?
Ty vole, lidi se z toho můžou zbláznit.
Když v Americe upustíte mimino,
lidi skáčou vzteky, ještě než dopadne na zem.
Není to žádná katastrofa.
Jak to vím?
Protože to dělám v jednom kuse.
Nemyslím, že jsem někdy mimino držel...
až do konce.
Možná si říkáte: „Anthony, jak ti může spadnout mimino?“
Už jste někdy nějaký drželi?
Jak vám může nespadnout?
Je to jednoduchý.
Ten proces má dva kroky.
Možná i míň.
Možná se ptáte: „Anthony,
proč by ti někdo svoje dítě vůbec svěřil?“
Odpověď je prostá.
Z nedbalosti.
Mám to hrozně rád. Je to moje hobby.
Podle mě to má jen jednu nevýhodu.
Tu trapnou chvíli,
když se vás snaží zostudit, protože vám spadlo jejich dítě.
I když to skoro vždycky vypadá jako nešťastná náhoda.
Je to super. Zkusili jste to někdy?
Když vám spadne děcko
a vy ho seberete, než si toho někdo všimne?
Nekecám. Nejlepší pocit na světě.
Prostě jim to dítě vrátíte a nikoho to netrkne do hlavy.
Až na to děcko.
Stalo se mi to minulej víkend.
Byl jsem na oslavě.
Přišel za mnou kamarád. „Anthony, musím si odskočit.
Podržíš mi malýho?“
Vždycky jim říkám pravdu. Jsem naprosto upřímnej.
Řekl jsem: „Jo.
Na chvilku.“
Držel jsem ho snad 30, 45 vteřin. Můj osobní rekord.
A pak mi spadlo.
Honem jsem ho zvedl, než mě někdo uvidí.
Bylo to o fous.
Musel jsem seběhnout tři patra.
Popravdě moc nechápu, jak funguje náš právní systém.
Je podle mě nefér
a zbytečně matoucí. Dám vám příklad.
Sousedovic syn šplhal po stromě na jejich pozemku.
On z toho stromu spadl
a přistál mi na plotě.
A já si teď prý musím sehnat právníka,
jestli si svoji půlku děcka chci nechat.
To má být fér?
Kdo mi to proplatí, až si ho nechám vycpat?
Synovci jsou dva roky.
Dva roky
a už byl 27krát v nemocnici,
protože jí mince, co najde na zemi.
Co to kurva je?
Vážně.
Asi mu jich neházím dost.
Tohle vás dostane.
Budete čumět, až se vám protočí bulvy. Můžu?
Nemám rád děti.
Znám jednu holčičku.
Malou devítiletou holčičku.
Ta malá holčička bydlí ve stejné čtvrti.
Má skleněný oko.
Člověk by se posral strachy.
Mrazí mě z ní v zádech.
Kdykoliv mě vidí,
začne mě honit.
Dokud jí to oko nevrátím. Je to hrůza.
Je to fajn vtip. Hned vám řeknu proč.
Vyplatí se.
Jsou to dva vtipy v jednom.
Zasmějete se tomu, co říkám, což každýho dostane do kolen.
A pak se zasmějete podruhé, když si představíte,
jak nějakýmu děcku kradu skleněný oko.
Většina lidí si představí,
že k ní prostě přiběhnu, chňapnu ho a zase uteču.
Omyl.
Nemůžete jen tak chňapnout něčí skleněný oko.
Víte proč?
Protože se můžete splést.
Když se spletete, už to není jen super vtípek.
Pěkně si tím zavaříte.
Přesně tak...
o to oko totiž přišla.
Kdybyste se v takové situaci někdy ocitli,
dejte jí pohlavek. Ne moc silně.
Nechcete jí přece ublížit.
Jen dost silně na to,
abyste chňapli to očičko.
Čím jsem starší,
tím jsou ženy háklivější na debaty o dětech.
Tím nemyslím vtipy o dětech.
Jsou háklivý na to, když se to téma jen nadnese.
Jedna moje kamarádka právě zjistila, že nemůže mít děti.
Alespoň podle sociálky.
Věděli jste...
že průměrnej člověk sní devět pavouků,
kdykoliv mu něco uvařím?
Nevím, jestli víte, co je to mylný předpoklad,
ale mám kočku.
Asi to byla pouliční kočka, protože kdykoliv ji pustím ven,
odběhne pryč, něco zabije,
mrtvolu přitáhne domů a položí mi ji k nohám.
Mám ji už asi měsíc a...
rozjeli jsme slušnou soutěž.
Já kočky upřímně moc nemusím.
Jsem spíš na psy.
Kdysi jsem měl německou dogu. Znáte to plemeno?
Velcí, vysocí, hubení psi.
Marmaduk byl německá doga. Scooby-Doo.
Říká se jim plemeno se zlomeným srdcem,
protože se obvykle dožijí jen osmi let.
Se správnou stravou, pohybem a péčí
jsem to zkrouhnul na čtyři.
Bylo to super. Ideální pes pro vysokoškoláka.
Fakt.
Myslíte, že mi došly vtipy o zvířatech? Jděte se bodnout.
Poslechněte si tenhle.
Když jsem byl malej, měl jsem želvu.
Malinkou želvičku, kterou jsem choval v akvárku.
Jedno léto jsem odjel na tábor.
Želva mi mezitím umřela.
Když jsem se vrátil, táta mi lhal.
Řekl: „Tvoje želva je pořád naživu a má se dobře,
jenom bydlí u mámy.“
Já mu to věřil.
O pár dní později jsem ale kopal jámu na dvorku
a našel jsem mámino tělo.
Bylo to příšerný. Já tu želvu miloval.
Hele, je mi jasný,
že asi vypadám jako necita.
Na veřejnosti jsem brečel jenom jedinkrát v životě.
Na mámině pohřbu.
Možná jsem necita,
ale to neznamená,
že nejsem vynikající herec.
Máma trpěla depresí.
Trpěla těžkou depresí.
Trpěla takovou depresí,
že si nechala vytetovat „v případě nehody prosím neoživujte“
na všechny svoje děti.
Už je to asi deset let, co jsme mámu pohřbili.
Minulej rok jsem její tělo nechal vykopat
kvůli právnímu sporu se sourozenci.
Zmýlil jsem se.
Ono to ilegální je.
Nemůžete... to jen tak udělat.
Musím uznat,
že jsem měl celkem rozumný rodiče, co se týče výchovy.
Ale když u mě v pokoji našli drogy,
trvalo celý dny než vystřízlivěli.
Moje rodina měla zvláštní přístup k sexu.
Byl jsem nejstarší z pěti dětí v malinkým domku.
Když rodiče chtěli chvilku o samotě, řekli:
„Děcka, běžte si hrát na schovku.“
A pak se na hodinu zamkli v ložnici.
Já vždycky věděl, co se tam děje.
Schovával jsem se tam.
Sex rodičům dělal starosti.
Asi nikdy mi nebylo tak trapně,
jako když mě rodiče přistihli,
jak se dívám na hardcore sadomaso porno,
který zrovna sledovali.
Nikdy nezapomenu,
jak jsem měl poprvé sex.
Znáte ty historky,
jak kluci přijdou o panictví se sexy chůvou?
Já jsem byl ta chůva.
To mohl být můj úvodní vtip.
Nemám rád rasismus.
Díky.
Nechápu to. Proč ta nenávist?
Jak někoho můžete nenávidět?
Jak můžete nenávidět celou skupinu lidí jen na základě toho,
jak se všichni chovají?
Nevím, co na to vy,
ale mně to přijde dost úzkoprsý.
Rasismus
u nás samozřejmě začíná být problém.
Trochu jsem to zkoumal.
Zjistil jsem, že jeden člen naší rodiny býval otrokář.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Můj vlastní bratr.
Zkoumal jsem dál.
Věnoval jsem tomuhle vtipu dost přípravy.
Je to fakt.
Věděli jste,
že je dnes na světě víc otroků než kdy dřív?
Takový množství otroků na světě nebylo nikdy v dějinách.
Myslíte, že to v práci máte těžký?
Představte si, že počítáte otroky.
Jestli vás nerozesmálo ani tohle, tak už fakt kurva nevím.
Já ten vtip nezkouším. Já se s ním chlubím.
Já se samozřejmě za rasistu nepovažuju.
Ale štve mě, když mi lidi říkají, že rasismu nerozumím.
Já mu rozumím dobře.
Jednou mě zbila tlupa skinheadů.
Pořádně mě zmlátili. Týden jsem strávil v nemocnici.
Byl to... brutální iniciační rituál.
Všichni se rádi zasmějeme.
Zcela vážně je ale potřeba si dávat pozor,
když se dostanete na moji úroveň a ironicky vyprávíte rasistický vtipy.
Špatní komici si můžou říkat, co chtějí. Mají naprostou svobodu.
Znáte ty šašky. Jsou volní jako ptáci.
Když se ale dostanete na moji úroveň, máte jistou zodpovědnost.
Jednou jsem v televizi ironicky řekl rasistickej vtip.
Další den mi přišel dopis od fanouška z Jacksonville,
kterej věřil v nadřazenost bílé rasy.
Zamrazilo mě.
Začal mě vychvalovat. „Chci vám poděkovat, Anthony.
Díky, že nehanobíte ušlechtilou bílou rasu.
Díky, že se bavíte na účet ostatních ras. Tak to má být.
Zaplatím vám 100 000 dolarů,
když přijedete do Jacksonville
a uděláte soukromou show jen pro mě a moje rasistický kámoše.“
Hned jsem mu odepsal.
„Ani omylem.
Odporuje to všem mým zásadám,
ty hamižná svině.“
Považuju se za moderního muže.
Snažím se tolerovat ostatní rasy, kultury a náboženství.
Možná ne náboženství, ale ten zbytek určitě.
Ne vždycky jsem v ideálním rozpoložení. Někdy dělám chyby.
Například...
každej den...
Každej den se mnou chce mluvit můj soused, kterej je Hispánec.
Nerozumím mu ani ň.
V naprosté většině případů se chovám zdvořile.
Usmívám se a přikyvuju.
Nedávno jsem ale byl unavenej.
Byl jsem po opici. Vyhulil jsem trochu trávy,
spolykal hrst prášků.
Nebylo to ideální.
Prostě jsem na něj vyjel.
Říkám: „Hej, debile. Jsme v Americe.
Já znakovou řeč neumím.“
To je podle mě fajn vtip.
Myslíte, že si budu utahovat z Hispánců, a já prudce odbočím
a dám co proto neslyšícím.
Jenom protože se mi zachtělo.
Takový věci mi vždycky udělají radost.
Není moc věcí, co mě zaručeně rozveselí.
Jedna věc mi ale zaručeně radost udělá.
Hrozně rád čtu o starých manželech,
kteří umřou chvíli po sobě.
Já to miluju.
Tyhle články si vždycky vystřihnu.
Není nic romantičtějšího
než stará dobrá vražda a sebevražda.
Fakt.
Říkám si...
že když vám to tady tak vykládám,
asi bych měl upřesnit,
že prostě miluju vraždy a sebevraždy.
Je to tak.
Já mám popravdě rád všechny sebevraždy.
Ve spojení s vraždou je mám ale nejradši.
Známí si občas dělají starosti.
„Proč tě tak fascinují sebevraždy? Vždyť máš všechno.“
Jo.
Až na úspěšnej pokus o sebevraždu.
O sebevraždy jsem se začal zajímat těsně po škole,
když jsem pracoval na krizové lince pro sebevrahy.
Byl jsem tam jen pár dní.
Spíš den a půl. Dost rychle se mě zbavili.
Řekli: „Anthony, musíme tě propustit.
Polovina lidí, co ti zavolá,
spáchá sebevraždu.“
Já na to: „To není fér.
Většina si spletla číslo.“
Jde mi o to...
Jde mi o to,
že byste mi měli věřit.
Měli byste mi věřit,
že vraždu a sebevraždu nic nepřekoná.
Co jinýho navrhujete?
Asistovanou sebevraždu? S tím slabým odvarem se jděte vycpat.
Děláte si prdel?
Sebevražda teenagera? Ne.
Vysoká je důležitá. U mě...
jednoznačně vítězí vražda a sebevražda.
Vy mi to snad nevěříte?
Nevadí. Jsem profík.
Já vás přesvědčím.
Váš kamarád Jeff právě spáchal sebevraždu.
Zhroutil se vám svět.
„Bože, mohl jsem Jeffa nějak zachránit?“
Dozvíte se, že zabil svou ženu a pak sebe.
Říkáte si: „Tyjo, Jeff se s tím nesere.
Kurva, chlape.
Netušil jsem, že to v sobě má.
Měl jsem ho víc respektovat.
Byl to frajer. Nebude po sobě přece uklízet.“
To je jeden z mnoha důvodů,
proč je vražda a sebevražda tak super.
Něco vám řeknu.
Vražda a sebevražda je v podstatě zločin bez oběti.
Můžete zabít svou ženu.
Můžete zabít svýho muže.
Musíte být sezdaní. Jinak budete za magora.
Můžete zabít svou ženu nebo muže,
pokud hned zabijete i sebe.
Nic s tím nenadělají. Jste si kvit. Jste nad zákonem.
Co to mám kurva za publikum?
Já jsem vás snad ještě nepřesvědčil?
Vy mi snad chcete říct, že někteří z vás pořád nevěří,
že vražda a sebevražda je dar z nebes?
Fajn.
Podívejte se na to takhle.
Jdete po ulici.
Někdo k vám přijde a dá vám pěstí do obličeje.
Určitě ho zažalujete.
Ale když půjdete po ulici,
někdo vám dá pěstí do obličeje,
pak trochu poodstoupí
a dá pěstí i sobě...
„Hezký den vám přeji.“
To by ani nestálo za zmínku kamarádům.
Vražda a sebevražda.
Ticho!
Vražda a sebevražda je zločin bez oběti,
pokud po sobě nenecháte děti.
Ty musíte zabít taky.
Přesně tak. Celý to směřovalo sem.
Na závěr vám řeknu následující.
Jestli pořád nevíte, co si o mě myslet, tak mi prosím dovolte,
abych vás posadil na prdel.
Před pár měsíci...
jsem vzal kamarádku na potrat.
Urychleně se s tím smiřte.
Je to velmi dlouhá, velmi pravdivá historka.
Vzal jsem kamarádku na potrat.
Nebojte, to dítě nebylo moje. Co mi je po něm.
Nevím, jestli jste někoho někdy odvezli na potrat.
Je to velká laskavost.
Není to jen tak. To vůbec ne.
Nechápejte mě špatně. Pevně věřím, že ženy by měly mít možnost volby.
Ale celou cestu jsem si říkal: „Bože.
Přece musí existovat lepší způsob jak vymyslet nový vtipy.“
Ano, jsem pro možnost volby.
To ale neznamená, že jsem pro potraty. Jsou i jiný možnosti.
Když svoje dítě nechcete, pořád ho můžete porodit,
nechat ho před nějakou hasičskou stanicí
a oni vám ho přejedou.
Nekecám.
Je to pravda.
Stojí to v zákoně.
Hasiči byli hrdinové dlouho před 11. zářím.
To byl newyorkskej vtip jen pro vás.
Když...
Když lidi tu historku slyší,
vždycky řeknou to samý.
„Páni, Anthony. Jseš dobrej kamarád.
Takhle lidem pomáhat. Jseš dobrej kamarád.“
Naserte si. Já nejsem dobrej kamarád.
Jsem skvělej kamarád. Víte, jakej je v tom rozdíl?
Skvělej kamarád se vzbudí v šest ráno,
přijede k vám domů,
vyzvedne vás a odveze vás na potrat.
Dobrej kamarád...
vám to děcko pohlídá.
Hodně jsem o tom přemýšlel.
Kdyby to dítě bylo moje,
snažil bych se ji přesvědčit, aby si ho nechala?
Vždycky si vzpomenu na ten argument:
„Co kdyby z tvýho dítěte vyrostl skvělej umělec?“
Já o konkurenci nestojím.
Lidi se mě ptají, jaký to je vézt kamarádku na potrat.
Je to nuda.
Nevím, proč jsem si myslel, že to bude jízda.
Jen jedinej člověk byl ten den víc zklamanej než já.
To dítě.
Byla to šílená nuda.
Dvě a půl hodiny jsem o samotě seděl v čekárně na potratové klinice.
Málem jsem se unudil k smrti.
Nevím, jestli jste už někdy byli v čekárně potratové kliniky,
ale ty časopisy nejsou žádný terno.
Z nějakýho důvodu tam bylo plno dětí.
Já si alespoň myslel, že to jsou děti.
Ukázalo se, že tam jen straší.
Je v tom rozdíl.
To byla nejlepší část té historky.
Ale jsem teprve v polovině.
Trčel jsem v čekárně a šíleně se nudil.
Myšlenky mi bloudily všude možně.
Začal jsem přemýšlet o svojí kamarádce a o tom, čím si musí projít.
A pak jsem to skoro okamžitě vztáhl na sebe.
Říkám si: „Anthony, co jí řekneš, až se vrátí?
Měl by sis připravit něco hezkýho. Měl bys mít plán.“
Nebudu vám lhát. Když tam šla, tak jsem to zvoral.
Nic hezkýho jsem si nepřipravil. Neměl jsem žádnej plán.
Doktor zavolal její jméno, ona se postavila,
naposledy se na mě podívala a já zpanikařil.
Řekl jsem jen:
„Zabij ho tam.“
Nejsem na to hrdej.
Naprosto jsem selhal.
Nejhorší na tom bylo, jak jsem si s ní plácl. Já vím.
Hodila na mě nevraživej pohled, ale koho chce ve své pozici soudit?
Najednou jsem byl pod tlakem.
Chtěl jsem jí říct něco milýho, až se vrátí.
To mi ale moc nejde. Není to moje silná stránka.
Říkat něco milýho někomu, kdo potřebuje oporu.
To nejlepší, co jsem vymyslel, bylo:
„Nezhubla jsi náhodou?“
Já vím.
Nejsem hrdej ani na to.
Bylo to k ničemu. Něco takovýho jsem jí nemohl říct.
Ale mě to rozesmálo.
V tu ránu jsem si uvědomil, že se chichotám...
v čekárně...
na potratové klinice.
Přestal jsem se smát a zvedl jsem hlavu.
Viděl jsem, že naproti mně sedí pár.
Ten chlap se ode mě znechuceně odvrátil, jako by se chtěl prát.
Ale ta žena se předklonila a řekla:
„Anthony, jsem velká fanynka.“
To já vždycky ocením. To se hodí vždycky.
V kterýmkoliv trimestru.
O pár minut později se objevila sestra.
Přišla ke mně, dala mi pár formulářů a zeptala se:
„Vy jste tady kvůli Jessičině potratu?“
Hrozně jsem se nudil.
Rychle jsem se postavil a řekl: „Počkat! Nemyslíte náhodou ultrazvuk?“
A pak jsem se od srdce zasmál.
Až jsem se za břicho popadal.
Jestli si říkáte, co na to ta sestra, byla profík.
Vůbec se nesmála.
V čekárně mi zbývala ještě trocha času.
Najednou jsem si uvědomil: „Anthony, jseš příšernej člověk.
Nikdy tě nenapadne nic hezkýho, co bys jí mohl říct.
Co jí pořídit dárek, abys jí trochu zvedl náladu?
Tím pádem jí nebudeš muset nic říkat.“
Co ale pořídit někomu, kdo právě byl na potratu?
Nic mě nenapadalo.
Tak jsem si to vygooglil.
Dá se to vygooglit.
Zabralo to. Vyskočila na mě stránka.
Ještě že jsem se na ni podíval. Vážně mi pomohla.
Protože můj první nápad, pamětní mince, neexistuje.
Jo.
Prý ani nikdy neexistovala.
Asi se mi to jen zdálo.
Pak mě napadly kytky. Ty se hodí vždycky.
Podle té stránky ne.
Psalo se tam: „Květiny jí nekupujte.
Je to spíš romantické gesto.
Musela by si je vzít domů a dát je do vody. To jí nedělejte.“
Květiny jsou podle té stránky ten nejhorší dárek,
co můžete pořídit někomu, kdo byl právě na potratu.
Ten den jsem si od nich nechal poradit, ale pořád tomu moc nevěřím.
Všichni se asi shodneme na tom, že ten nejhorší dárek,
co můžete dát někomu po potratu,
je krabička s sebou.
Až vás napadne něco horšího, tak ten vtip změním.
Správnou odpovědí je „krabička s sebou“.
Ta by se moc nehodila.
Takovou studenou sprchu v den potratu nikomu dát nechcete.
Prý existuje jen jedinej vhodnej dárek pro někoho,
kdo právě byl na potratu.
A tím je sukulent.
Víte, co je to sukulent?
Taky jsem si to musel vygooglit.
Jestli nevíte, co je to sukulent, je to pouštní rostlina.
Je to něco jako kaktus. Nepotřebuje vodu.
Všechny živiny vstřebá ze vzduchu.
Říkám si: „Ani omylem.“ To bych Jessice nikdy neudělal.
Nikdy bych jí neřekl: „Tady máš.
Další věc, o kterou se nikdy nemusíš starat.“
To bych jí nikdy neudělal. Nejsem monstrum.
Takže jsem jí nic nekoupil.
Nakonec vyšla zpoza dveří.
Nic jsem jí nedal. Nic jsem jí neřekl.
Jenom jsem se postavil, objal ji,
pomohl jí do auta a odvezl ji domů.
Sedl jsem si s ní na gauč a držel ji v náručí, když brečela.
Byl jsem skvělej kamarád.
Tak skvělej kamarád, že když po pár hodinách přestala brečet,
uklidnila se a pustila to všechno z hlavy...
pořád jsem vedle ní seděl a psal všechny tyhle vtipy.
Na tom,
že svoji show končím 15minutovým pravdivým příběhem o tom,
jak jsem kamarádku vzal na potrat,
mám nejradši různý reakce, který vidím v publiku.
Někteří se smějí, někteří se ošívají, některé to viditelně rozruší.
Popravdě... mi na tom nesejde.
Tu nejlepší reakci na tuhle historku jsem viděl před pár týdny.
V zadní části sálu se sebevědomě postavila jedna žena
a zařvala: „Promiňte!
Promiňte, Anthony.
Ale co je kurva tak vtipnýho na potratech?“
A já říkám: „Paní,
právě jsem vám to řekl.“
Moc vám všem děkuju. Byli jste úžasný publikum.
JESSICE S LÁSKOU
NA PAMÁTKU RAULA G. VALDES-FAULIHO