Parhaan ystäväni vaimo on uudestisyntynyt kristitty.
Emme tule lainkaan toimeen.
Hän soitti eräs päivä huutaakseen minulle,
että minulla on kamala vaikutus hänen aviomieheensä,
koska tämä haukkui häntä.
Sanoin: "Kutsuiko hän sinua nartuksi?"
Hän vastasi: "Ei, Anthony. Hän ei käyttänyt n-sanaa."
Sanoin: "Voi ei."
"Kutsuiko hän sinua huoraksi?"
Hän sanoi, että ei, ja vastasin: "No sitten hän ei kuullut sitä minulta."
Tuo on parhaita avausvitsejä koskaan.
Nimittäin vaikka ette ole ikinä kuulleetkaan minusta,
mitä epäilen,
kuullessanne tuon vitsin tajuatte sen.
"Hän on vitun nerokas."
Siskoni sai juuri vauvan.
Hän yritti pelastaa sillä suhteen.
Mutten siltikään puhu hänelle.
Tässä menee ikuisuus.
Elämä on joskus hauskaa. En voi mennä yksityiskohtiin,
mutta aiemmin tällä viikolla sain elämäni parhaan puhelun.
Viisi minuuttia myöhemmin -
tuli toinen puhelu,
jossa sanottiin, että isäni on sairaalassa.
Sanoin: "Niin, kuulin juuri."
En halua antaa teille väärää vaikutelmaa.
En vihannut isääni.
Hän ei ollut paha tyyppi.
En esimerkiksi ikinä, en yhtäkään kertaa,
nähnyt hänen lyövän äitiäni.
Isäni oli nimittäin nopea.
Nopeutta ei voi opettaa. Se tulee sydämestä.
Muistan, kun 13-vuotiaana -
äidilläni diagnosoitiin Parkinsonin tauti.
Isäni antoi saman tien periksi,
sanoi, ettei kestä sitä,
ja pakkasi autonsa.
Eli 13-vuotiaana poikana -
minun piti kääriä hihani ja sanoa: "Hyvä on."
"Lähden isäni mukaan."
"Äiti tuntuu tarvitsevan omaa aikaa."
Monien kundien tapaan -
en ikinä unohda sitä,
kun näin isäni peniksen.
Sanoin: "Isä,
älä tekstaa minulle tuota paskaa."
Lapsena perheeni muutti paljon,
mutta nyt he ovat vitun läskejä.
Annan kuvan siitä,
kuinka sekaisin perheeni on.
Minä en ole perheeni suurin kusipää.
Minulla on eräs serkku,
jota kaikki vihasivat. Oma perheenikin.
Pari vuotta sitten -
se serkku putosi hevosen selästä -
ja mursi niskansa.
Me kutsumme sitä Teräsmies-tapaukseksi.
Sillä se hevonen on sankari.
High schoolissani oli sokea talonmies.
Hän oli täysin sokea.
Kaikki muut lapset vitsailivat siitä,
että hän sokeutui liiasta masturboinnista.
Siihen aikaan uskoin siihen. Olin vasta lapsi. En tiennyt sen paremmin.
Vasta vanhempana ja viisaampana tajusin, että se on vain ämmien höpinöitä,
joilla selitettiin, miksi hän aina masturboi.
Eräs hyvä ystäväni on narkoleptikko.
Narkolepsia on helvetin hullua.
Ensin keskustelimme täysin normaalisti,
ja yhtäkkiä harrastin seksiä.
Tajusivatko kaikki tuon?
Jos ette tajunneet äskeistä vitsiä, ei huolta.
Seuraava vitsi on samanlainen,
mutta tyhmempi.
Eräs vanha ystäväni high schoolista on nykyään lääkäri ensiapuasemalla.
Hän sanoi kerran, että 25 prosenttia hänen työstään -
on vieraiden esineiden vetämistä ihmisten perseistä.
Emme enää puhu pahemmin.
Mutta tapaamme usein.
Jos ette tajunneet kumpaakaan vitsiä, miten selviätte Netflixistä?
Minä elän Los Angelesissa,
niin kuin te vittu toivotte elävänne.
Pidän kämpästäni.
Naapurini eivät ole kovin kummoisia.
Asun samalla kadulla -
kuin kolme Jehovan todistajien perhettä.
Vaikka kuinka jankutan heille, että ehdottomasti ei,
he käyvät silti luonani kahdesti viikossa ja sanovat: "Anthony,
lakkaa kivittämästä kotejamme."
"Älkää tyrkyttäkö uskontoanne minulle."
He eivät edes ole huonoimmat naapurini.
Yksi vierekkäisistä naapureistani on 90-vuotias mies,
jolla on Alzheimerin tauti.
Joka ikinen aamu -
kello yhdeksän -
hän koputtaa oveeni ja kysyy, olenko nähnyt hänen vaimoaan.
Se tarkoittaa sitä,
että joka ikinen aamu -
kello yhdeksältä -
minun pitää selittää 90-vuotiaalle Alzheimerin taudista kärsivälle miehelle,
että hänen vaimonsa on ollut kuolleena jo pitkään.
Olen harkinnut muuttavani -
ja olematta avaamatta oveani aamuisin,
mutta jos totta puhutaan, se on sen arvoista,
kun näen hymyn hänen kasvoillaan.
Jostain syystä tuo vitsi miellyttää yleisöä.
Isoäitini kärsii dementiasta tällä hetkellä.
Hän unohtaa, kuka on,
harhailee kotoaan ulos ja eksyy tunneiksi. Se on ongelma.
Tein niin,
että pistin hänelle kellon kaulaan.
Kuulostaa inhimilliseltä,
mutta ongelmaan tuli ratkaisu.
Se kello -
on tosi painava.
Jos ette naura tällä hetkellä,
ongelmana on mielikuvituksenne.
Älkää suuttuko minulle, jos ette tiedä, kuinka suuria kellot voivat olla.
Pari viikkoa isoisäni kuoleman jälkeen -
isäni löysi valtavan määrän -
vanhaa pornografiaa.
Suoraan sanottuna hävettävän määrän -
vanhaa pornografiaa.
Laitoin sen isoisäni piikkiin.
Isoisäni kuoli pari vuotta sitten,
mutta hän kuoli kuin kuningas. Kukaan ei ollut poissa tolaltaan.
Isoisäni kuoli kenties parhaalla mahdollisella tavalla.
Hän kuoli riippumatossa Havaijin rannalla -
auringonlaskun aikaan.
Minäkin haluan sitä.
Kuristua kuoliaaksi.
Se vaikuttaa kivalta.
Silloin tällöin -
mietin, voinko minä tappaa jonkun.
Pystynkö minä riistämään ihmishengen?
Sitten muistan:
"Ai niin. Debbie."
"Miten Debbie unohtui?"
Hän oli erityinen.
Erityisestä puheen ollen,
kävin lääkärillä pari viikkoa sitten.
Sain tietää olevani erityinen.
Se lääkäri teetti verikokeen,
ja sain tulokseni.
Lääkärini sanoi, että verityyppini -
on O negatiivinen.
Mitäkö se meinaa?
Sitä, että olen vittu paras.
Olen universaali luovuttaja,
eli voin antaa vertani kenelle tahansa maailman ihmiselle,
kunhan hänelläkin on AIDS.
En pelkää sanoa tätä,
mutta vihaan lähestulkoon -
maailman kaikkia uskontoja.
Toistan vielä.
Vihaan lähestulkoon -
maailman kaikkia uskontoja.
Tiesittekö sellaisesta uskonnosta kuin kristillinen tiede?
Siinä uskotaan,
että vaikka omat lapset olisivat kuolemansairaita -
ja tarvitsisivat vain vähän lääkettä jäädäkseen henkiin,
he eivät voi uskomustensa takia antaa sitä lääkettä.
Se on aina hyvä uskonto.
Pyysin kuppia, jossa voin pitää hammasharjoja.
Kuulkaahan.
Vitsit ovat kivoja,
mutta haluan pari minuuttia puhua jostain minulle tärkeästä.
Tiedän etukäteen, että monien mielestä -
stand up -koomikkojen pitäisi vain kertoa vitsejä -
eikä mitään muuta.
Olen eri mieltä.
Minusta stand up -komedian ei aina tarvitse olla hauskaa.
Stand up -komedian ei tarvitse aina olla viihdyttävää.
Joskus puheella saa voimaa.
Joskus voi tuoda esiin maailman vääryyksiä,
vaikkei se olisi suosiossa.
Pyydän siis -
kuuntelemaan minua.
Amerikassa on meneillään kamalia asioita,
ja tiedätte tasan tarkkaan, mistä vitusta puhun.
Tässä maassa on meneillään kamalia asioita,
mutta minua suututtavat eniten ne ihmiset, jotka näkevät ne kamalat asiat -
ja silti sekoavat pikkuasioista.
Minua ärsyttää Amerikassa nykyään eniten se,
että ihmiset näkevät karmeita asioita -
ja siitä huolimatta välittävät asioista, joilla ei ole paskan väliä.
Esimerkiksi -
oletteko ikinä pudottaneet vauvaa?
Helvetti, miten siihen ylireagoidaan.
Jos Amerikassa pudottaa nykyään vauvan,
ihmiset ovat katossa ennen kuin vauva edes osuu lattiaan.
Se ei ole iso juttu.
Mistäkö tiedän?
Teen sitä jatkuvasti.
Itse asiassa -
en ole kai ikinä pidellyt vauvaa -
loppuun asti.
Mietitte ehkä: "Anthony, miten voit pudottaa vauvan?"
Oletteko ikinä pidelleet vauvaa?
Kuinkapa en voisi?
Se on tosi helppoa.
Se on kaksivaiheinen prosessi.
Jos sitäkään.
Jos minulta kysyy, miksi kukaan antaisi vauvansa minun pideltäväkseni,
vastaus on yksinkertainen.
Välinpitämättömyys.
Minä pidän siitä.
Se on harrastus.
Ainoa huono puoli siinä minun mielestäni -
on nolous.
Siitä yritetään saattaa häpeään, kun pudottaa jonkun vauvan.
Huolimatta siitä, että saan sen melkein aina näyttämään vahingolta.
Oletteko te ikinä -
pudottaneet vauvaa -
ja nostaneet sen takaisin ylös muiden huomaamatta?
Se on oikeasti -
maailman paras tunne.
Vauvan voi antaa takaisin, eikä kukaan tiedä siitä.
Etenkään -
se vauva.
Niin kävi viime viikonloppuna.
Olin eräässä juhlassa.
Ystäväni sanoi minulle: "Minun pitää käydä vessassa."
"Voitko pidellä vauvaani?"
Kerroin totuuden.
Puhun aina täyttä totta.
Sanoin: "Voin."
"Hetken aikaa."
Pitelin sitä vauvaa 30-45 sekuntia. Oma ennätykseni.
Pudotin sen.
Poimin sen takaisin ylös muiden huomaamatta.
Se oli lähellä.
Piti juosta kolme porrasväliä alas.
Jos totta puhutaan, en ihan ymmärrä, miten maamme oikeusjärjestelmä toimii.
Minusta se on epäreilu -
ja tarpeettoman sekava.
Esimerkkinä -
yksi naapurini lapsista kiipesi puuhun hänen tontillaan.
Se lapsi putosi puusta -
aitani päälle.
Minulle sanottiin, että tarvitsen asianajajan,
jos haluan pitää oman puoleni siitä lapsesta.
Miten se on reilua?
Ja kuka hyvittää taksidermiani?
Minulla on kaksivuotias veljenpoika.
Hän on kaksivuotiaana -
joutunut sairaalaan jo 27 kertaa -
syötyään pennejä lattialta.
Mitä vittua?
Ihan oikeasti.
Olen pudottanut jo ihan riittävästi pennejä.
Räjäytän nyt tajuntanne.
Tajuntanne räjähtää nyt. Valmiina?
Minä en pidä lapsista.
Eräs pikkuinen yhdeksänvuotias tyttö -
asuu naapurustossani.
Hänellä on lasisilmä.
Se pelottaa minua helvetisti.
Hän saa minut vapisemaan.
Aina nähdessään minut -
hän vittu jahtaa minua ympäriinsä,
kunnes saa silmänsä takaisin. Se on kamalaa.
Tuo oli hauska vitsi. Selitän syyn.
Sillä on huimasti arvoa.
Sillä saa kahdet naurut yhden hinnalla.
Yhdet naurut sanomastani,
joka oli hulvatonta,
ja toiset naurut siitä, kun minut kuvittelee -
varastamassa lapsen lasisilmän.
Useimmat kuvittelevat,
että ryntään viemään sen silmän hänen päästään ja karkaan paikalta.
Väärin.
Lasisilmää ei vain vedetä päästä.
Tiedättekö miksi?
Jos veikkaakin väärin.
Jos veikkaa väärin, se ei enää ole hassu pila.
Siitä tulee ongelmia.
Itse asiassa -
sillä tavalla hän alun perin menetti silmänsä.
Pitää tehdä niin,
jos sattuu olemaan tässä tilanteessa,
että häntä lyö takaraivoon. Ei kovaa.
Lasta ei tule satuttaa.
Mutta tarpeeksi kovaa,
että saa sen ihanan lasisilmän.
Mitä vanhempi olen, sitä enemmän naiset suuttuvat siitä,
kun puhuu lapsista.
En tarkoita vitsejä lapsista,
vaan sitä, kun lapset ovat puheenaiheena.
Eräs ystäväni sai tietää, ettei voi saada lapsia,
lastensuojeluviranomaisten mukaan.
Tiesittekö te tätä?
Ihmiset syövät keskimäärin yhdeksän hämähäkkiä,
kun kokkaan heille.
En ole varma, tiedättekö, mikä perätön premissi on,
mutta minulla on kissa.
Se taisi olla ennen kulkukissa, sillä aina ulos päästessään -
se säntää tappamaan jonkin -
ja tuo sen sisään jalkojeni juurelle.
Minulla on ollut se ehkä kuukauden, ja meillä on -
melkoinen kilpailu käynnissä.
En edes pidä kissoista.
Olen enemmän koiraihminen.
Minulla oli ennen tanskandoggi. Tiedättekö, millainen se on?
Sellainen korkea ja hoikka koira.
Marmaduke oli tanskandoggi. Scooby-Doo.
Sen rotuiset särkevät sydämen,
sillä ne elävät normaalisti enimmillään kahdeksan vuotta.
Mutta oikealla ruokavaliolla, liikunnalla ja hoivalla -
selvisin neljässä.
Se oli täydellinen koira collegen ajaksi.
Ettekö usko, ettei minusta irtoa vielä yhtä eläinvitsiä? Haistakaa vittu.
Kuulkaahan tätä.
Pikkulapsena minulla oli lemmikkikilpikonna.
Pikkuinen kilpikonna, jota pidin akvaariossa.
Sitten eräänä kesänä lähdin leirille.
Siellä ollessani kilpikonnani kuoli.
Kun palasin kotiin, isäni valehteli minulle.
Hän sanoi: "Anthony, kilpikonnasi on elossa."
"Se vain meni asumaan äitisi luo."
Minä uskoin häntä.
Sitten paria päivää myöhemmin kaivelin takapihallani.
Löysin äitini ruumiin.
Elämäni kamalin päivä. Se kilpikonna oli rakas.
Tiedän kyllä. Olen tietoinen siitä,
että vaikutan kovalta ja kylmältä paskiaiselta.
Itse asiassa -
ainoa kerta, kun olen itkenyt julkisesti koko elämäni aikana,
oli äitini hautajaisissa.
Olen ehkä kova ja kylmä paskiainen,
mutta voin myös samalla olla -
helvetin hyvä näyttelijä.
Äitini oli masentunut nainen.
Erittäin masentunut.
Äitini oli niin masentunut,
että hänellä oli sanat "älä elvytä onnettomuuden sattuessa" tatuoituina -
kaikkiin lapsiinsa.
Äitini hautajaisista on nyt kymmenisen vuotta.
Viime vuonna pyysin, että hänen ruumiinsa kaivetaan ylös,
oikeudellisten erimielisyyksien takia sisarusteni kanssa.
Olin väärässä.
Se on laitonta.
Niin ei saa tehdä.
Tässä vaiheessa pitää myöntää, että vanhempani olivat järkeviä ihmisiä -
kasvattaessaan minut.
Paitsi jos he löysivät huumeita huoneestani.
Sitten he olivat pilvessä päiväkausia.
Kenties oudointa perheessäni -
oli seksiin suhtautuminen. Olin viidestä lapsesta vanhin -
pienessä talossamme.
Kun vanhempani halusivat yhteistä aikaa, he käskivät meidän pelata kuurupiiloa -
ja lukitsivat makuuhuoneensa oven tunniksi.
Totta kai tiesin aina, mitä siellä tapahtui.
Piileskelin heidän huoneessaan.
Vanhempani olivat outoja seksin suhteen.
Ehkä noloin hetki koko elämässäni oli se,
kun äitini ja isäni saivat minut kiinni katsomasta raakaa bondage-pornoa -
heidän olkansa yli.
En ikinä unohda sitä,
kun harrastin seksiä ensimmäistä kertaa.
Muistatteko niitä tarinoita,
joissa lapset menettivät neitsyytensä seksikkäälle lapsenvahdille?
Minä olin se lapsenvahti.
Tuo olisi voinut olla avausvitsini.
En pidä rasismista.
Kiitos.
En ymmärrä sitä.
Miksi vihata?
Miksi vihata omasta tahdostaan?
Miksi vihata omasta tahdostaan kokonaista ihmisjoukkoa -
sen perusteella, miten he kaikki käyttäytyvät?
En teistä tiedä,
mutta tuntuu minusta aika ahdasmieliseltä.
Rasismi totta kai -
alkaa olla ongelma tässä maassa.
Tein taustatutkimusta.
Sain selville, että eräs sukulaisistani omisti orjia.
En voinut uskoa sitä.
Oma veljeni.
Tein vielä lisää taustatutkimusta.
Halusin jatkoa tälle vitsille ja sain selville tämän.
Tämä on fakta.
Tiesittekö, että maailmassa on nykypäivänä enemmän orjia -
kuin milloinkaan muulloin?
Enemmän orjia tällä hetkellä -
kuin milloinkaan koko historiassa.
Onko oma työpaikkanne teistä huono?
Kuvitelkaa -
laskevanne orjia.
Jos ette naura tälle, en tiedä, mitä vittua sanoa.
En kokeile tuota vitsiä. Kunhan leveilen.
En pidä itseäni rasistisena ihmisenä,
mutta suutun,
kun muut sanovat, etten ymmärrä rasismia.
Ymmärrän kyllä rasismin päälle.
Eräs skinien joukko kerran hakkasi minut.
He hakkasviat minut paskaksi. Olin sairaalassa viikon.
Se oli -
rankka jäseneksi otto.
Me kaikki tykkäämme pitää hauskaa,
mutta vakavasti sanottuna pitää olla varovainen,
kun kertoo ironisesti rasistisia vitsejä -
minun tasollani.
Huonona koomikkona voi sanoa mitä haluaa.
Se on todellista vapautta.
Olette nähneet niitä luusereita. He osaavat lentää.
Kun pääsee minun tasolleni,
saa vastuun.
Kerroin kerran ironisesti rasistisen vitsin tv:ssä.
Seuraavana päivänä sain fanikirjeen valkoisen ylivallan edustajalta -
Floridan Jacksonvillestä.
Se oli hyytävää.
Hän alkoi ylistää minua:
"Suurkiitos, Anthony."
"Kiitos, ettet panetellut suurta valkoista rotua."
"Kiitos, että pilkkasit kaikkia muita rotuja,
niin kuin on tarkoitus."
"Voinko maksaa 100 000 dollaria siitä,
että tulet esiintymään Jacksonvilleen yksityisesti minulle -
ja valkoisen ylivallan kamuilleni?"
Vastasin kirjeeseen välittömästi.
Kirjoitin: "Ei missään nimessä."
"Olet kaikkea sitä vastaan, mitä edustan,
senkin pihi paska."
Pidän itseäni modernina miehenä.
Yritän suvaita kaikki eri rodut,
kulttuurit ja uskonnot.
Tai no en niinkään uskontoja, mutta ne kaksi muuta.
Mutten ole aina täydellinen.
Teen joskus virheitä.
Esimerkiksi -
joka ikinen päivä -
Los Angelesissa latinonaapurini yrittää puhua minulle.
En tajua paskan vertaa.
Yhdeksän kertaa kymmenestä olen kohtelias.
Minä hymyilen ja nyökkään.
Mutta eräs päivä -
olin väsynyt -
ja krapulassa.
Olin polttanut pilveä -
ja vetänyt kourallisen pillereitä.
En ollut parhaimmillani.
Minä napsahdin.
Sanoin: "Hei, kusipää,
tämä on Amerikka."
"En puhu viittomakieltä."
Tuo -
on minusta hauska vitsi.
Voisi odottaa, että pilkkaan latinoja, mutta sitten yllätän.
Annan helvetinmoista kyytiä kuuroille -
lähes ilman syytä.
Tulen sellaisesta onnelliseksi.
Elämässä ei ole paljon,
josta tulen onnelliseksi.
Yksi asia,
josta tulen aina onnelliseksi.
Tykkään nähdä,
kun vanhat avioparit kuolevat -
todella lähekkäin.
Tykkään siitä.
Leikkaan sellaiset aina irti sanomalehdestä.
Minusta ei ole mitään romanttisempaa -
kuin vanha kunnon murha-itsemurha.
Itse asiassa -
näin ääneen sanottuna -
voisi pikemminkin sanoa,
että tykkään murha-itsemurhista.
Nimittäin tykkään.
Älkää käsittäkö väärin. Pidän kaikista itsemurhista.
Mutta murha-itsemurha on suosikkini.
Ystäväni ovat minusta huolissaan.
He kysyvät: "Miksi itsemurha kiinnostaa, kun sinulla on kaikki?"
Niin.
Kaikki paitsi onnistunut itsemurhayritys.
Taisin innostua itsemurhasta collegen jälkeen,
kun olin töissä itsetuhoisten tukilinjalla.
Pari päivää vain.
Tai puolitoista päivää. Minut heivattiin nopeasti.
Siellä sanottiin: "Meidän pitää luopua sinusta."
"Puolet niistä ihmisistä, joille puhut,
tekevät itsemurhan."
Sanoin: "Ei ole reilua."
"Useimmat heistä soittivat väärään numeroon."
Pointtini on tämä.
Luottakaa kaikki minuun.
Uskokaa minua, että minä tiedän itsemurhani.
Murha-itsemurha on ikuinen ykkönen.
Mitä muutakaan on?
Lääkärin avustama itsemurhako? Tosi heikkoa paskaa.
Et ole vittu tosissasi.
Teini-itsemurha, vai? Ei.
College on tärkeää.
Murha-itsemurha on kaikista paras.
Näytätte siltä, ettette usko minua.
Ei se mitään.
Olen ammattilainen.
Kuulkaahan tätä.
Ystävänne Jeff on tehnyt juuri itsemurhan.
Mielessänne on pelkkää hävitystä.
"Voi luoja. Kuinka olisin voinut pelastaa ystäväni Jeffin?"
Kuulette, että Jeff tappoi vaimonsa ja sitten itsensä.
Silloin voi vain ajatella: "Jeff ei vittu pelleile."
"Voihan helvetti, Jeff."
"En arvannut, että hän pystyisi siihen."
"Olisi pitänyt arvostaa Jeffiä enemmän."
"Jeff määräsi eikä jäänyt siivoamaan sitä sotkua."
Tuo -
on vain yksi syy siihen,
miksi murha-itsemurha on niin hienoa.
Kuulkaahan.
Murha-itsemurha -
on käytännössä uhriton rikos.
On sallittua tappaa vaimonsa.
On sallittua tappaa aviomiehensä.
Pitää vain olla naimisissa. Muuten vaikuttaa hullulta.
Mutta on sallittua murhata puolisonsa.
Kunhan tappaa itsensä heti sen jälkeen.
Sille ei mahda mitään.
Tasapeli. Siinä on lain yläpuolella.
Mikä vittu tätä yleisöä vaivaa?
Onko joukossanne muka sellaisia, jotka ovat yhä skeptisiä?
Onko täällä muka ihmisiä, jotka eivät vieläkään usko,
että murha-itsemurha on hemmetinmoinen hitti?
Vai niin.
Ajatelkaa sitten tällä tavalla.
Kävelette kadulla.
Joku tulee lyömään teitä naamaan,
ja nostatte ehdottomasti syytteen.
Mutta jos kävelette kadulla -
ja joku tulee lyömään teitä naamaan,
ottaa askeleen taaksepäin -
ja lyö sitten itseään naamaan...
"Hyvää päivänjatkoa."
Siitä ei edes kertoisi ystäville.
Murha-itsemurha...
Hiljaa!
Murha-itsemurha on uhriton rikos,
kunhan mukana ei ole lapsia.
Heidätkin pitää tappaa.
Kyllä vain. Suunnittelin tuota koko ajan.
Lopetan tämän tällä.
Jos olette olleet epävarmoja suhteeni tavalla tai toisella, olkaa kilttejä -
ja antakaa minun vittu lyödä teiltä hampaat kurkkuun.
Pari kuukautta sitten -
vein ystäväni tekemään abortin.
Olkaa jutussa mukana nyt heti, jos sitä aiotte.
Tämä on erittäin pitkä -
ja erittäin todellinen tarina.
Vein ystäväni tekemään abortin. Älkää huoliko. Se lapsi ei ollut minun,
eli ei tärkeäkään.
En tiedä, onko se teille tuttua.
Jonkun auttaminen abortissa on suuri palvelus.
Se on suuri palvelus,
muttei missään nimessä helppo sellainen.
Mielestäni synnyttämisestä saa toki päättää itse,
mutta koko automatkan ajan mietin itsekseni: "Helvetti."
"On varmasti oltava parempi tapa -
keksiä materiaalia."
Sanoin, että synnytyksestä saa päättää, mutten välttämättä hyväksy aborttia.
Muitakin vaihtoehtoja on.
Jos ei halua lasta, sen voi synnyttää -
ja jättää minkä tahansa paloaseman ulkopuolelle.
He ajavat sen päältä.
Se on totta.
Se on laki.
He olivat mielestäni sankareita jo ennen syyskuun 11. päivän iskuja.
Kiva pikku newyorkilaisvitsi.
Kun ihmiset kuulevat tämän tarinan,
he sanovat aina samalla tavalla.
"Oletpa hyvä ystävä, Anthony."
"Totta kai autat sillä tavalla. Olet hyvä ystävä."
Enkä vitussa ole.
En ole hyvä ystävä.
Olen mahtava ystävä.
Mikä ero niillä on?
Mahtavat ystävät heräävät aamukuudelta,
ajavat luoksenne -
ja vievät teidät sieltä aborttiklinikalle.
Hyvät ystävät -
toimivat vain lapsenvahtina.
Olen miettinyt tätä paljon.
Todella paljon.
Jos kyseessä olisi ollut minun lapseni, olisinko halunnut pitää sen?
Mietin sitä, kun sanotaan: "Mitä jos vauvasta -
tuleekin loistava artisti joku päivä?"
En tarvitse sitä kilpailua.
Minulta kysytään, millaista oli viedä ystäväni aborttiklinikalle.
Se oli tylsää.
En tiedä, miksi odotin, että siitä tulisi kivaa ja jännää,
mutta uskokaa pois.
Ainoa minua pettyneempi sinä päivänä -
oli se lapsi.
Se oli tosi tylsää.
Olin vain itsekseni kaksi ja puoli tuntia -
aborttiklinikan odotustilassa ja kuolin tylsyyteen.
En tiedä, oletteko olleet aborttiklinikan odotustilassa,
mutta siellä ei ole hyviä lehtiä.
Koko paikka on jostain syystä täynnä lapsia.
Ainakin ajattelin niiden olevan lapsia.
Ne olivatkin kummituksia.
Tuo oli tämän tarinan kohokohta.
Mutta olen vasta puolivälissä.
Olin siinä odotustilassa tosi pitkään todella tylsistyneenä.
Ennen pitkää ajatukseni alkoivat harhailla.
Mietin ystävääni -
ja sitä, mitä hän joutuu kokemaan ovien takana.
Sitten lähes välittömästi -
ajattelin taas itseäni.
Mietin: "Anthony,
mitä sanot hänelle, kun hän poistuu tuolta?"
"Keksi valmiiksi jotain kivaa sanottavaa."
Minä nimittäin tyrin sen, kun hän oli menossa sisään.
En ollut suunnitellut mitään.
Lääkäri kutsui hänet sisään. Ystäväni nousi seisomaan -
ja katsoi minua vielä viimeisen kerran. Minä hätäännyin -
ja sanoin:
"Murskaa se."
En ole ylpeä siitä.
Pidän sitä täytenä epäonnistumisena.
Pahinta siinä oli nyrkkitervehdys. Tiedän sen nyt.
Hän katsoi minua kuin kusipäätä,
mutta kuka hän on tuomitsemaan?
Nyt minulla oli paineita.
Piti keksiä jotain kivaa sanottavaa, kun hän poistuu sieltä.
En ole hyvä siinä.
Se ei ole vahvuuteni.
Mukavien asioiden sanominen, kun sitä tarvitaan.
Lähin asia, jonka sain kehitettyä mielessäni, oli:
"Pudotitko sinä painoa?"
Tiedän kyllä.
En ole ylpeä siitäkään.
Hyödytön heitto.
En voi sanoa niin kaverilleni. Se on hyödytöntä.
Paitsi että se sai minut nauramaan.
Sitten tajusin,
että hekotin itsekseni -
odotustilassa.
Aborttiklinikalla.
Tajusin sen ja katsoin eteeni.
Suoraan edessäni istui pariskunta.
Mies käänsi katseensa inhoa tuntien, kuin olisi halunnut tapella,
mutta nainen nojasi eteenpäin ja sanoi:
"Olen suuri ihailijasi, Anthony."
Arvostan sitä aina. Sille ei ole huonoa hetkeä.
Kaikki raskauskolmannekset käyvät.
Muutamaa minuuttia myöhemmin huoneesta tuli hoitaja luokseni.
Hän antoi minulle papereita ja kysyi:
"Oletko täällä Jessican aborttia varten?"
Siinä vaiheessa olin tosi tylsistynyt.
Nousin nopeasti pystyyn ja sanoin: "Etkö tarkoita ultraäänikuvausta?"
Sitten nauroin hyvän kotvan.
Nauroin suoraan taivasta kohti.
Se hoitaja oli todella ammattimainen, eikä nauranut ollenkaan.
Ehdin olla siellä odotustilassa vielä hetken -
ja tajusin viimein: "Anthony, sinä olet kamala ihminen,
etkä ikinä keksi mitään kivaa sanottavaa ystävällesi."
"Osta hänelle vain lahja,
joka parantaa hänen oloaan."
"Sillä tavalla ei tarvitse sanoa mitään."
Mutta mitä voi ostaa jollekulle, joka on juuri käynyt aborttiklinikalla?
En tiennyt lainkaan,
joten googletin sen.
Sen voi googlettaa.
Se toimi.
Löysin sivuston,
ja hyvä niin. Se auttoi paljon.
Ajattelin heti ensimmäisenä juhlarahaa, mutta sitä ei ole olemassa.
Ei ole ikinä ollutkaan.
Taisin kuvitella koko asian.
Sitten ajattelin,
että kukkia.
Kukathan käyvät aina.
Ei sen sivuston mukaan.
Siellä luki: "Älä osta hänelle kukkia. Ne ovat romanttinen ele."
"Hänen pitää viedä ne kotiin ja veteen."
"Älä laita häntä tekemään niin sinä päivänä."
Sen sivuston mukaan -
kukat ovat huonoin lahja jollekulle aborttiklinikalla käynnin jälkeen.
Noudatin sitä neuvoa.
En taida vieläkään uskoa sitä.
Olen varma, että meidän kaikkien mielestä huonoin lahja -
aborttiklinikalla käynnin jälkeen -
olisi laatikko kotiin vietäväksi.
Keksikää jotain pahempaa, niin vittu muutan tuon vitsin.
Vastaus on laatikko kotiin vietäväksi.
Se olisi sopimatonta.
Se olisi todellinen ämpärillinen kylmää vettä -
aborttipäivänä.
Sen sivuston mukaan on vain yksi lahja,
joka on sopiva -
aborttiklinikalla käyneelle.
Vastaus on mehikasvi.
Tiedättekö, mikä mehikasvi on?
Minunkin piti googlettaa se.
Jos ette tiedä, mehikasvi kasvaa aavikolla.
Se on kuin kaktus. Kasvi, joka ei tarvitse vettä.
Se saa ravinteensa ilmasta, ja sitä ehdotettiin lahjaksi.
En suostunut siihen.
En tekisi niin ystävälleni Jessicalle.
En haluaisi sanoa: "Ole hyvä, Jessica."
"Tässä jotain muuta, josta sinun ei tarvitse ikinä huolehtia."
En tekisi niin. En ole mikään hirviö.
En ostanut hänelle mitään.
Hän tuli lopulta sieltä takaisin.
En antanut tai sanonut mitään.
Nousin vain seisomaan, halasin häntä,
autoin hänet autoon, ajoin hänet kotiin,
istuin hänen vierellensä sohvalle -
ja pitelin häntä, kun hän itki.
Olin mahtava ystävä sinä päivänä.
Jopa tunteja sen jälkeen, kun hän oli lakannut itkemästä,
rauhoittunut ja unohtanut koko jutun ikuisesti,
olin yhä hänen vierellään -
ja kirjoitin näitä vitsejä.
Suosikkikohtani siinä,
kun kerron vartin tositarinan ystävästäni ja aborttiklinikasta -
esitykseni päätteeksi, on erilaiset reaktiot yleisöstä.
Jotkut nauravat, jotkut irvistävät ja jotkut suuttuvat selvästi.
Totuus on se,
että ne ovat minulle yksi ja sama asia.
Mutta suosikkireaktioni koskaan -
tähän tarinaan oli pari viikkoa sitten.
Eräs nainen teatterin perällä nousi itsevarmana pystyyn -
ja huusi: "Anteeksi vain, Anthony,
mutta mikä vittu abortissa on niin hauskaa?"
Vastasin: "Rouva,
juurihan minä kerroin."
Suurkiitos kaikille. Olitte mahtava yleisö.