A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ VÍGJÁTÉK-KÜLÖNKIADÁSA
Hát,
a legjobb barátom felesége született keresztény,
és nem jövünk ki jól egymással.
A napokban felhív, és kiabálni kezd.
Azt mondja, rossz hatással vagyok a férjére,
aki tűrhetetlenül beszélt vele.
Kérdezem:
"Lekurvázott?"
Mire ő:
"Nem, Anthony."
Mondom: "Vagy úgy.
Akkor picsának hívott?"
Mondja, hogy nem. Erre én: "Akkor biztos nem tőlem hallotta."
Igen, ez minden idők legjobb nyitó vicce.
Mert ha korábban még nem is hallottak rólam,
amit amúgy kétlek,
hallgatják, és azt gondolják: "Ó, megvan.
Ez a fickó zseniális."
A húgomnak nemrég született gyereke.
Így próbálja megmenteni a kapcsolatát.
De továbbra sem beszélek vele.
Ez így nagyon hosszú lesz.
Az élet vicces dolgokat produkál, nem? Nagyon nem tudok belemenni a részletekbe,
de a hét elején felhívtak.
Életem telefonhívása volt.
Öt perccel később
megint hívtak,
mondták, hogy apám kórházban van.
Én meg: "Igen, az előbb már mondták."
Nehogy félreértsék.
Nem utáltam az apámat.
Nem volt rossz ember.
Egyszer sem láttam például,
egyetlen egyszer sem,
hogy megütötte volna az anyámat.
Pedig gyors volt...
És a belülről jövő sebesség nem tanítható.
Emlékszem, amikor 13 voltam,
anyámnál Parkinson-kórt diagnosztizáltak.
Az apám egyből feladta.
Azt mondta: "Nem bírom ezt, nem tudok így élni."
És bepakolt a kocsijába.
Így aztán 13 évesen
fel kellett kötnöm a gatyámat, és azt mondanom:
"Azt hiszem, apával megyek.
Anyának szüksége van egy kis egyedüllétre."
Úgy gondolkozom, mint mások.
Emlékszem,
egyszer megláttam apám péniszét.
Mondom: "Apa,
ne üzengess ilyeneket!"
Gyerekkoromban keveset maradt egy helyben a családom.
De mára mindannyian elhíztak.
Csak egy példa...
A családom annyira kattant,
hogy nem én vagyok benne a legnagyobb seggfej.
Van egy unokatesóm.
Mindenki utálta, a saját családom is.
Pár éve aztán
leesett a lóról,
és kitörte a nyakát.
Superman-incidensként emlegetjük az esetet.
Mert az a ló egy hős.
A gimnáziumban, ahova jártam, volt egy vak karbantartó.
Teljesen vak volt.
Minden kölyök azon viccelődne,
hogy azért vakult meg, mert túl sokat maszturbált.
Akkoriban én is ezt hittem.
Gyerek voltam, nem tudhattam.
Öregebbé, bölcsebbé kellett válnom, így értettem meg,
hogy ezt egy öreg feleség találta ki,
hogy megmagyarázza, miért maszturbált állandóan.
Egy jó barátom narkolepsziás.
Narkolepsziás. Tiszta őrület.
Az egyik pillanatban minden oké, beszélgetünk.
Aztán a másikban meg szexelek.
Mindenki értette?
Nem gond, ha nem értették a legutóbbit.
A következő is ilyen lesz.
Csak hülye.
Egy középsulis osztálytársam orvos lett,
sürgősségis.
Egyszer elmondta, hogy a munkájának a negyede abból áll,
hogy mindenféle fura dolgokat húz ki emberek seggéből.
Már nem beszélünk túl gyakran.
De mindig hozzá járok.
Ha egyiket sem értették, hogy értik meg, ami a Netflixen megy?
Los Angelesben élek.
Nem mintha annyira vágynék rá.
Szeretem a lakásomat.
A szomszédságot már nem annyira.
Az utcában három család is
a Jehova Tanúihoz tartozik.
Akárhányszor zavarom el őket,
hetente kétszer beállítanak,
és mondják: "Anthony,
ne dobáld kövekkel a házunkat!"
"Ne erőltessétek rám a vallásotokat!"
És nem is ők a legrosszabbak.
Az egyik szomszédom egy 90 éves férfi,
Alzheimer-kórja van.
Minden reggel
kilenc órakor
bekopog hozzám, hogy láttam-e a feleségét.
Vagyis
minden reggel
kilenc órakor
el kell magyaráznom egy 90 éves, alzheimeres embernek,
hogy a felesége már halott egy ideje.
Gondoltam rá, hogy elköltözöm.
Gondoltam rá, hogy nem nyitom ki az ajtót.
De őszintén megvallva
mindig jólesik,
amikor látom az arcán a mosolyt.
Igen, valamiért szeretni szokták ezt a viccet.
A nagymamámnak demenciája van.
Elfelejti, kicsoda,
elmegy otthonról, és órákra eltéved.
Ez elég komoly gond.
Ezért aztán
egy csengőt kötöttem a nyakába.
Igen, embertelennek hangzik.
De megoldotta a problémát.
Mert az a cucc
elég nehéz.
Aki nem nevet,
annak baj van a képzelőerejével.
Ne rám haragudjanak, ha nem tudják, milyen nagy csengők vannak.
Emlékszem, pár héttel a nagyapám halála után
az apám egy hatalmas rakás
ősrégi pornóanyagot talált.
Kínos mennyiség volt,
csupa régi pornó.
Így nagyapára fogtam.
A nagyapám pár éve halt meg.
De királyként halt meg.
Mindenki elfogadta.
Biztos, hogy a lehető legszebb halála volt.
A nagyapám egy függőágyban halt meg, Hawaii egyik tengerpartján,
naplementekor.
Én is így akarok elmenni.
Hogy valaki megfojt.
Elég jól hangzik.
Tudják, olykor...
Olykor gondolkodom, tudnék-e embert ölni.
El tudnék-e venni egy emberi életet?
Aztán eszembe jut
Debbie.
Hogy is felejthetném el?
Hiszen különleges volt.
Erről jut eszembe,
pár hete az orvosnál rájöttem,
hogy különleges vagyok.
Elmentem vérvizsgálatra.
Megjött az eredmény.
Az orvos azt mondta,
hogy 0-negatív a vércsoportom.
Tudják, mit jelent ez?
Hogy én vagyok a csúcs.
Az univerzális véradó.
A világon bárkinek adhatok vért,
akinek ugyancsak van AIDS-e.
Nem félek elmondani,
hogy igazán utálom
a világ valamennyi vallását.
Hadd ismételjem meg!
A világ valamennyi vallását
igazán utálom.
Tudták, hogy van
egy Keresztény Tudomány nevű vallás?
Abban is hisznek,
hogy senkinek nem adhatnak gyógyszert, a saját gyereküknek sem,
még akkor sem, ha halálos beteg,
és csak ez mentené meg az életét.
Az egyetlen igazán jó vallás.
Kérni akartam egy csészét, amibe fogkeféket tehetek.
Na jó,
viccelődni jó dolog.
Most kérek pár percet, hogy olyasmiről beszélhessek,
ami fontos nekem.
És előrebocsátom, hogy sok ember szerint
a stand-up komikusoknak a viccelődésnél kellene maradniuk,
és nem kéne másról beszélniük.
Tévedés.
Ennek a műfajnak nem kell mindig viccesnek lennie.
A stand-up comedy nem csak a szórakoztatásról szól.
Néha elmondja az igazságot a hatalomnak.
Néha
rámutat a világ rossz dolgaira,
akkor is, ha ez nem népszerű.
Szóval kérem,
nézzék el!
Annyi szörnyű dolog történik napjaink Amerikájában,
pontosan tudják, miről beszélek.
Rengeteg szörnyű dolog történik ebben az országban,
de azoktól az emberektől akadok ki a legjobban,
akik látják mindezt,
de mégis apróságokon kapják fel a vizet.
A mai Amerikában azoktól
rágok be leginkább, akik látják
ezt a sok szörnyűséget, mégis lényegtelen dolgokat reagálnak túl.
Egy példa.
Ejtettek már le kisbabát?
Beszarás, mennyire túlreagálják.
Ha ma valaki leejt egy kisbabát,
még le sem ér a földre, de az emberek már teljesen kész vannak.
Pedig nem is nagy ügy.
Hogy honnan tudom?
Mert rengetegszer történik meg velem.
Azt hiszem,
eddig valahányszor adtak egyet,
mindig leesett.
Most biztos azt gondolják:
"Hogy lehet már leejteni?"
Tartottak már kisbabát?
Hogy lehet nem leejteni?
Nagyon könnyű.
Két fontos lépés van.
Talán kevesebb.
Kérdezzék meg Anthonyt:
"Miért adnak valakinek egy babát, hogy fogja meg?"
A válasz egyszerű.
Hanyagságból.
Imádom.
Ez a hobbim.
Ami negatív,
számomra az egyetlen gond,
az a szégyen.
Az emberek megpróbálnak megszégyeníteni.
Pedig majdnem mindig balesetnek állítom be.
Ezért olyan szuper. Próbálták már?
Leejtenek egy kisbabát...
aztán felkapják, mielőtt bárki meglátná, mi történt.
Nem hazudok,
a világ legjobb érzése.
Visszaadják a gyereket, és senki nem okoskodik.
Különösen
nem a baba.
Épp a hétvégén történt.
Egy buliban voltam.
Jön egy barátom, és megkérdezi: "Vécére kell mennem,
megfognád a kicsit?"
És be kell vallanom,
mindig teljesen őszinte vagyok.
Mondom:
"Igen, egy kicsit."
Olyan 30-45 másodpercig tartottam, ez a rekordom.
Leejtettem.
De felkaptam, mielőtt megláttak volna.
Alig sikerült.
Három lépcsőfokot kellett lemennem.
Képtelen vagyok megérteni
az ország jogrendszerét.
Igazságtalan,
feleslegesen zavaros.
Mondok egy példát.
Az egyik szomszédom gyereke felmászik egy fára, ami az ő telkükön van.
Leesik a fáról,
pont a kerítésemre.
Erre azt mondják, hogy én keressek ügyvédet...
ha meg akarom tartani a gyerek felét.
Ez igazságos?
És ki fizeti a kitömés költségeit?
Van egy kétéves unokaöcsém.
Kétéves,
de már 27-szer volt kórházban,
mert megette a földön lévő aprópénzt.
Ne már!
Azt hiszem,
nem tudok elég aprót szétszórni.
Ettől eldobják az agyukat.
Garantáltam eldobják az agyukat. Mondhatom?
Nem szeretem a gyerekeket.
Van egy kilencéves lány.
Aprócska kislány.
A környéken lakik egy aprócska kilencéves lány.
Üvegszeme van.
Szörnyen ijesztő.
Majd beszarok.
Valahányszor meglát,
kikerget a világból.
Amíg vissza nem szerzi a szemét. Rettenetes.
Ez elég gazdaságos vicc. El is mondom, miért.
Hihetetlenül értékes.
Két nevetést kapnak egy áráért.
Először nevetnek azon,
amit mondtam.
Majd akkor, amikor elképzelik,
ahogy ellopom egy gyerek üvegszemét.
A legtöbben úgy képzelik,
hogy odafutok, kikapom a fejéből,
majd elfutok.
De nem.
Az ember nem akarja kiszedni más üvegszemét.
Tudják, miért?
Mert valódi szem is lehet.
És akkor már nem olyan vicces a dolog.
Akkor az ember bajba kerül.
Igazából a kislány is
így vesztette el az eredeti szemét.
Ilyen helyzetben
a következőt kell tenni.
Tarkón kell vágni, de nem erősen.
Csak gyerek, nehogy megsérüljön.
De elég erősen...
hogy kijöjjön az üvegszem.
Feltűnt, hogy minél idősebb vagyok, annál jobban zavarja a nőket,
mikor gyerekekről beszélek.
Nem a viccek.
Akkor lesznek dühösek, amikor szóba kerülnek a gyerekek.
Van egy lány barátom, nemrég derült ki, hogy nem lehet gyereke...
a gyermekvédelem nem engedi.
Tudták azt...
hogy egy átlagos személy kilenc pókot eszik meg,
amikor én főzök neki?
Nem tudom, tudják-e, mi a téves előfeltevés.
Van egy macskám.
Kóbor macska lehetett, mert valahányszor kijut otthonról,
azonnal elrohan, megöl valamit,
visszahozza, és elém teszi.
Már vagy egy hónapja ez megy. Komolyan azt hiszem,
hogy versenyzünk egymással.
Őszintén szólva nem szeretem a macskákat.
Inkább kutyás vagyok.
Volt egy német dogom.
Tudják, az milyen?
Nagy, magas, vékony kutya.
Marmaduke a Scooby-Doo-ból német dog volt.
"Szívtiprónak" is hívták a fajtát,
mert általában nem élnek nyolc évnél tovább.
De ezt jó étrenddel, gyakorlatokkal, odafigyeléssel
levittem négyre.
Szuper volt.
Tökéletes főiskolai kutya volt,
tényleg.
Azt hiszik, nem tudok több állatos viccet? A szart nem!
Csak hallgassák...
Mikor kicsi voltam,
volt egy teknősöm.
Apró kis teknős volt, akváriumban tartottam.
Egy nyáron táborba mentem,
és amíg ott voltam, a teknős meghalt.
Amikor hazaértem, apám hazudott.
Azt mondta: "Anthony, a teknős jól van,
de anyádhoz költözött."
Én elhittem.
Egészen amíg pár nappal később a kertből elő nem került...
anyám holtteste.
Pocsék nap volt. Szerettem azt a teknőst.
Figyeljenek! Tudom, tisztában vagyok vele,
hogy valami kemény, hideg szarházinak tűnök.
Valójában
egész életemben csak egyszer sírtam nyilvános helyen,
anyám temetésén.
Lehet, hogy kemény, hideg szarházi vagyok,
de ez nem jelenti azt,
hogy ne lennék jó színész.
Az anyám depressziós volt.
Az anyám nagyon depressziós volt.
Annyira depressziós volt,
hogy minden gyerekére rátetováltatta azt a mondatot,
hogy "baleset esetén ne élesszék újra".
Úgy 10-11 éve temethettük el.
Tavaly
kiásattam,
hogy rendezzünk egy jogi vitát a testvéreimmel.
Rosszul tudtam.
Az ilyesmi illegális.
Nem lehet...
Nem lehet ilyet csinálni. Nem.
El kell ismernem,
hogy a szüleimnek elég észszerű
nevelési elveik voltak.
Amíg nem találtak drogot a szobámban.
Akkor napokig be voltak állva.
A legfurcsább dolog a családomban,
hogy mindenki furcsa volt a szex terén. Én voltam a legidősebb az öt gyerek közül,
egy kis házban éltünk.
Amikor a szüleim
kettesben akartak maradni, elküldtek minket bújócskázni,
és egy órára bezárkóztak a szobájukba.
Persze mindig tudtam, mi megy odabent.
Örökké oda bújtam.
A szüleim sokat aggódtak a szex miatt.
Életemben talán az volt a legkínosabb pillanat,
amikor a szüleim rajtakaptak,
hogy lekötözős pornót nézek...
a hátuk mögül.
Nem felejtem el...
Nem felejtem el az első szexuális élményemet.
Hallani ezeket a sztorikat
a kölykökről, akik a szexi bébiszitterrel veszítik el a szüzességüket.
Én voltam a bébiszitter.
Igen, ha akarom, kezdhettem volna ezzel.
Nem szeretem a rasszizmust.
Köszönöm!
Nem értem.
Mi okunk gyűlölködni?
Miért gyűlölködnénk?
Miért gyűlölnénk egy teljes embercsoportot,
csak azért, mert úgy viselkednek, ahogy?
Nem ismerem önöket,
de ez elég szűk látókörű dolog lenne.
A rasszizmus viszont persze...
kezd gondot jelenteni ebben az országban.
Utánanéztem pár dolognak.
Kiderült, hogy a családunk egyik tagjának rabszolgái voltak.
Alig tudtam elhinni.
Hogy a saját bátyám...
Tovább kutakodtam.
Még mélyebbre ástam, és a következőt találtam.
Ami tény.
Tudták, hogy napjainkban több rabszolga van a világban,
mint korábban bármikor?
Több rabszolga a világban, mint bármikor máskor
a történelem során.
Elégedetlenek a munkájukkal?
Képzeljék el,
milyen lehet rabszolgákat számolni.
Ha ezen nem nevetnek, nem tudom, mi a faszt mondjak.
Nem elviccelni akarom, felvágok.
Persze nem tartom magamat rasszistának,
de feldühít,
ha azt mondják, nem értem a rasszizmust.
Tökéletesen értem a rasszizmust.
Egyszer megvert egy csapat bőrfejű.
Nagyon összevertek.
Egy hétig kórházban voltam.
Kifejezetten...
brutális beavatás volt.
Mármost
szeretünk szórakozni.
De most teljesen komolyan, nagyon vigyázni kell,
ha az ember ironikusan rasszista vicceket
akar mondani az én szintemen.
A rossz komikusok bármit mondhatnak.
Ez az igazi szabadság.
Láttak már ilyen veszteseket: szabadok.
Az én szintemen azonban
felelősséggel tartozik az ember.
Egyszer elmondtam egy ironikusan rasszista viccet a tévében.
Másnap jött egy levél a floridai Jacksonville-ből, egy fickótól,
aki a fehérek felsőbbrendűségében hisz.
Félelmetes volt.
Ahogy dicsért.
"Nagyon köszönöm, Anthony,
hogy nem feketíted be a nagyszerű fehér fajt!
Köszönöm, hogy úgy figurázod ki a többi fajt,
ahogy azt kell!
Fizetek 100 000 dollárt, ha eljössz Jacksonville-be,
és fellépsz a fehér felsőbbrendűségben hívő társaimnak
és nekem."
Azonnal válaszoltam.
Megírtam, hogy kizárt.
"Az ellenkezőjében hisztek mindennek, ami nekem fontos,
te nyomorult szardarab."
Modern embernek tartom magamat.
Próbálok toleráns lenni, rasszra, kultúrára,
vallásra való tekintet nélkül.
Na jó, a vallásra nem, de a másik kettőre igen.
De nem vagyok tökéletes.
Szoktam hibázni.
Például
minden nap...
minden nap próbál szóba elegyedni velem Los Angelesben a latin-amerikai szomszéd.
Egy szót sem értek belőle.
Az esetek zömében udvarias vagyok.
Mosolygok, bólogatok.
A minap viszont
fáradt voltam,
másnapos,
szívtam egy kis füvet,
beszedtem pár bogyót...
Nem voltam csúcsformában.
Bekattantam.
Mondom neki: "Seggfej!
Ez Amerika.
Nem ismerem a jelbeszédet."
Mármost ez...
ez...
szerintem vicces.
Azt gondolják, gúnyolom a latinókat.
Erősen balra tartok.
A szart kiverni a süketekből...
Majdnem ok nélkül.
Tudják, az ilyen dolgok töltenek el örömmel.
Nincs sok dolog az életben,
ami mindig jóleső érzéssel tölt el.
Egy ilyen dolog,
egyetlen ilyen viszont van.
Imádom látni,
imádok idős házaspárokat látni,
azt, amikor idős házaspárok egymáshoz igen közel
halnak meg.
Nagyon szeretem.
Minden ilyen hírt kivágok az újságból.
Számomra nincs romantikusabb,
mint a régimódi, gyilkossággal egybekötött öngyilkosság.
Így van.
Most,
hogy szóba kerül,
pontosabb úgy, hogy imádom
a gyilkosság-öngyilkosság kombinációt.
Mert ez a helyzet.
Ne értsenek félre, az öngyilkosság minden fajtáját szeretem.
De a kedvencem, ha gyilkosság is van.
Pár barátom aggódik is.
"Mindened megvan, miért vagy oda
ennyire az ilyesmiért?"
Igen.
Mindenem, egy sikeres öngyilkosság kivételével.
Azt hiszem, a főiskola után kezdett érdekelni az egész,
amikor telefonos segélyszolgálatnál dolgoztam.
Csak pár napig.
Igazából másfél napig. Elég gyorsan kitettek.
Azt mondták, elengednek.
Az emberek fele, akivel beszéltem,
öngyilkos lett.
Mondtam, hogy igazságtalanok.
"A hívások zöme téves volt."
A lényeg...
A lényeg, hogy szeretném,
ha hinnének nekem.
Higgyék el, hogy ismerem az öngyilkosságokat,
és a gyilkosság-öngyilkosság kombó a legjobb.
Mi jöhetne még szóba?
Orvosi közreműködéssel? Meg se említsük!
Hülyéskednek?
Tinédzseröngyilkosság?
Tinédzserek? Nem.
A főiskola fontos.
Egész biztosan
a gyilkosság-öngyilkosság kombináció a nyerő.
Mintha nem hinnének nekem.
Semmi gond.
Profi vagyok.
Meggyőzöm önöket!
Hallották, hogy a barátjuk, Jeff, öngyilkos lett.
Le vannak sújtva.
"Jesszusom, hogy menthettem volna meg Jeffet?"
A barátjuk, Jeff, megölte a feleségét, és öngyilkos lett.
Mit gondolnak?
"Ez igen, Jeff nem tökölt!
Beszarás, Jeff!
Nem is tudtam, hogy ilyen kemény.
Jobban kellett volna tisztelnem korábban.
Jeff király volt.
Nem szarral gurigázott."
Ez csak egy ok...
hogy miért nyerő...
együtt a gyilkosság és az öngyilkosság.
Gondoljanak bele,
ilyen esetben...
gyakorlatilag nincs áldozat.
Az ember
megölheti a feleségét.
Megölheti a férjét.
Persze meg kell házasodni, különben hülyének néznek, de...
az ember megölheti a házastársát.
Feltéve, hogy azonnal utána magát is megöli.
Nem tudnak mit tenni,
ilyenkor a törvény felett állsz.
Mi a fasz van ma a közönséggel?
El akarják hitetni velem, hogy nem győztem meg mindenkit?
Hogy van, aki még mindig nem hiszi el,
hogy a gyilkosság-öngyilkosság kombináció csodálatos dolog?
Rendben.
Akkor képzeljék el a következőt!
Mennek az utcán.
Valaki odamegy, és behúz egyet.
Biztos feljelentik.
De mi van, ha mennek az utcán,
valaki odamegy, majd behúz egyet,
aztán hátralép,
és önmagát is pofán vágja?
"Kellemes napot!"
Nem?
Az ember még a barátjának sem említené meg.
Ha gyilkosságot és...
Kuss legyen!
Ha gyilkosságot és öngyilkosságot kombinálnak,
nincs áldozat, hacsak nem maradnak gyerekek.
Őket is meg kell ölni.
Pontosan, végig ide akartam kilyukadni.
Mármost
ezt az egészet önökre hagyom.
És ha valamilyen módon elbizonytalanítottam valakit,
akkor kérem,
hadd szarjam le az egészet!
Pár hónapja
elkísértem egy barátomat abortuszra.
Aki ilyenre készül, azonnal figyeljen ide!
Ez egy nagyon hosszú,
teljesen igaz történet.
Elkísértem a barátomat abortuszra. Nem, a gyerek
nem az enyém volt.
Nem volt fontos.
Nem tudom, voltak-e már így,
segítettek-e valakinek abortusznál. Nagy szívesség.
Komoly szívességet lehet tenni.
Nem könnyű dolog,
kicsit sem könnyű szívesség.
Ne értsék félre,
támogatom a szabad választást, de...
odafelé menet végig azt gondoltam: "A fenébe,
kell lennie jobb megoldásnak,
ha új anyagra van szükség."
És igen,
támogatom a szabad választást, de nem vagyok abortuszpárti.
Más lehetőség is van.
Ha valaki nem akar gyereket, akkor miután megszülte,
csak hagyja valamelyik tűzoltóság előtt,
ők majd elgázolják.
Ez így van.
Így bizony.
Ez van a törvényben.
Én már szeptember 11. előtt is hősnek tartottam őket.
Egy New York-i vicc.
Az...
Amikor elmondom ezt a sztorit,
mindenki ugyanazt mondja.
"Anthony, te nagyon jó barát vagy.
Ilyenben segíteni valakinek. Nagyon jó barát vagy."
A faszt vagyok!
Nem vagyok jó barát.
Remek barát vagyok.
Hogy mi a különbség?
A remek barátok reggel hatkor kelnek.
Elmennek az emberhez,
felveszik, és elviszik az abortuszklinikára.
A jó barátok...
Csak vigyáznak a gyerekre.
Ezen sokat gondolkodtam,
rengeteget.
De nem tudom, hogy ha az én gyerekem lett volna,
akkor meg akarom-e tartani.
Mindig olyanokat mondanak, hogy mi lenne,
ha felnőttként valami nagy művész lenne.
Nem kell versenytárs.
Mindig kérdezgetik:
"Milyen volt abortuszra kísérni a barátodat?"
Unalmas.
Nem tudom, miért gondoltam, hogy vicces meg izgalmas lesz...
de higgyék el,
nálam csak egyvalaki volt csalódottabb aznap:
a gyerek.
Annyira unalmas volt.
Két és fél órán keresztül ücsörögtem egyedül
egy abortuszklinika várótermében. Szétuntam az agyam.
Nem tudom, voltak-e már abortuszklinika várótermében,
de pocsék magazinok vannak.
Valamiért az egész hely tele van gyerekekkel.
Vagyis én azt hittem, hogy gyerekek.
Kiderült, hogy szellemek voltak.
Van némi különbség...
ha nem tudnák.
Igen, ez a történet tetőpontja.
Pedig még csak a felénél vagyok.
Szóval ott ülök a váróteremben.
Annyira unatkoztam,
hogy egy idő után csapongani kezdtek a gondolataim.
A barátom jutott az eszembe,
hogy mit élhet át az ajtó mögött.
Aztán hirtelen visszatértem
saját magamhoz.
Azt gondoltam: "Anthony,
mit mondasz majd neki, amikor kijön?
Ki kéne találni valami kedveset. Kell egy terv."
Nem fogok hazudni, elszúrtam, amikor bement.
Semmi kedves nem jutott az eszembe, nem készültem.
Az orvos behívta,
ő felállt,
megfordult, utoljára rám nézett, én meg pánikba estem.
Úgy voltam...
"Öld meg odabent!"
Nem vagyok rá túl büszke.
Teljes csődnek tartom.
Már azt is tudom, hogy az ökölpacsi nagy hiba volt.
Úgy nézett rám, mintha egy fasz lennék, de...
ki ő, hogy megítéljen?
Szóval nagy a nyomás.
Ki kell találni valami kedveset, amíg kijön.
Ebben nem vagyok jó.
Nem az én műfajom.
Kedves dolgokat kitalálni nehéz helyzetben lévő embereknek.
A legjobb ötletem az volt, hogy:
"Na, leadtál pár kilót?"
Tudom.
Erre sem vagyok büszke.
Használhatatlan.
Használhatatlan, ezt nem mondhatom a barátomnak.
Engem viszont megnevettetett.
Ekkor tűnt fel,
hogy magamban vihogok...
egy abortuszklinika...
várótermében.
Észreveszem, abbahagyom, felnézek,
és meglátom a velem szemben ülő párt.
A fickó undorodva elfordul, mintha verekedni akarna.
A nő viszont előredől, és azt mondja:
"Szia, Anthony, nagy rajongód vagyok."
Ezt bármikor értékelem, nem lehet rosszkor mondani.
Bármelyik trimeszter jó.
Pár perc múlva kijön egy nővér,
odajön hozzám,
odaad pár papírt, és azt mondja:
"Ön jött Jessicával az abortuszra?"
Itt már annyira unatkoztam,
hogy felpattantam, és azt mondtam:
"Nem ultrahangról volt szó?"
Ezen aztán röhögtem egy jó darabig.
Ettől
tényleg hanyatt vágtam magam.
A nővér miatt ne aggódjanak, ő teljesen profi volt,
egyáltalán nem nevetett.
Szóval volt még egy kis időm a váróteremben,
és arra gondoltam: "Anthony,
szörnyű ember vagy.
Semmi kedveset nem találtál ki a barátodnak.
Legalább szerezz valami ajándékot,
hogy jobban érezze magát.
Akkor nem kell mondanod semmit."
De mit ad az ember valakinek,
akinek most volt abortusza?
Semmi ötletem nem volt.
Szóval rágugliztam.
Rá lehet keresni.
Működött.
Feljött egy weboldal.
Örülök, hogy ránéztem, tényleg segített.
Az első ötletem
az emlékérem volt, de olyan nincs.
Bizony.
Kiderült, hogy soha nem is létezett ilyesmi.
Biztos álmodtam.
A második ötletem
a virág volt.
Az mindig működik.
Nem. A webhely szerint nem.
Azt írták: "Ne adjon virágot,
mert az romantikus gesztus.
Haza kell vinnie, vízbe tenni.
Ilyen napon ne tegye ki ilyesminek."
A weboldal szerint
a virág a lehető legrosszabb ajándék
abortusz esetén.
Ezt a tanácsot aznap találtam.
Azóta sem értek vele egyet.
Azt hiszem, mindenki egyetért abban, hogy abortusz esetén
a legrosszabb ajándék
a kiszállításhoz használt kajásdoboz.
Ha tudnak rosszabbat mondani, átírom a viccet.
A válasz a kajásdoboz.
Az nagyon nem helyénvaló.
Igazi hideg zuhany lenne
az abortusz után. Kizárt.
A weboldal szerint csak egy dolog
jöhet számításba ajándékként
abortusz után.
Valami pozsgás növény.
Tudják, mi az a pozsgás növény?
Arra is rá kellett keresnem.
A pozsgások sivatagi növények.
Mint a kaktusz, növény, amit nem kell locsolni.
Olyan növény, ami a levegőből vonja ki a tápanyagokat.
"Teljesen kizárt."
Soha nem tennék ilyet a barátommal.
Nem mondom, hogy: "Tessék, Jessica,
itt van valami más, ezt soha nem kell gondozni.
Soha nem tennék ilyet. Nem vagyok szörnyeteg.
Így aztán nem adtam semmit.
Végül kijött az ajtón.
Nem adtam neki semmit, nem mondtam semmit.
Csak álltam,
megöleltem,
segítettem beszállni az autóba, hazavittem.
Mellette ültem a kanapén,
megöleltem, amikor sírt.
Remek barát voltam.
Annyira remek, hogy órákkal azután, hogy befejezte a sírást,
megnyugodott és elfelejtette az egészet...
még mindig ott voltam vele,
és írtam le ezeket a vicceket.
Ez
a 15 perces, valós sztori arról,
hogy vittem a barátomat abortuszra, ez szokta zárni a műsort.
A legjobban a közönség különféle reakcióit
szeretem az egészben.
Van, aki nevet, mások összehúzzák magukat, páran láthatóan felháborodnak.
Az igazság,
hogy ezek számomra egyre mennek.
De a legjobb reakció, amit történettel
valaha elértem, pár hete volt.
Egy nő a terem hátsó részén határozottan felállt,
és azt kiabálta:
"Elnézést, Anthony,
de mi olyan marha vicces az abortuszban?"
Mire én: "Hölgyem,
pont most fejtettem ki."
Köszönöm mindenkinek, remek közönség voltak!