EN ORIGINAL KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Så,
min beste venns kone er en gjenfødt kristen,
og vi kommer ikke overens i det hele tatt.
Her om dagen ringte hun meg for å kjefte.
Sa at jeg har dårlig innflytelse på hennes mann
fordi han kalte henne noe stygt.
Jeg sa: "Hva?
Kalte han deg 'bitch'?"
Hun sa: "Nei, Anthony.
Han brukte ikke b-ordet."
Jeg sa: "Oi da.
Kalte han deg fitte?"
Hun sa: "Nei". Jeg sa: "Vel, da har han ikke hørt det fra meg."
Det er nok den beste åpningsvitsen noensinne.
For selv hvis du aldri har hørt om meg før,
som jeg tviler på.
Når du hører denne første vitsen, tenker du: "Jeg skjønner.
Han er faen meg genial."
Søsteren min fikk nettopp barn.
Søsteren min fikk et barn for å redde forholdet.
Men jeg prater fortsatt ikke med henne.
Folkens, dette vil ta lang tid.
Livet er morsomt innimellom, sant? Jeg kan ikke gå inn på detaljene nå,
men tidligere denne uken
mottok jeg den aller beste telefonsamtalen i mitt liv.
Og så, bare fem minutter senere,
mottok jeg en annen samtale
som sa at faren min var på sykehuset.
Jeg sa: "Ja, jeg fikk nettopp vite det."
Altså, jeg vil ikke gi dere feil inntrykk.
Jeg hatet ikke faren min.
Faren min var ikke en dårlig fyr.
For eksempel, jeg har aldri,
ikke én gang, ikke noen gang,
sett faren min slå moren min.
Han var rask, og du kan ikke...
...du kan ikke lære vekk fart, det kommer herfra.
Jeg husker at da jeg var 13,
ble moren min diagnostisert med Parkinsons,
og faren min ga opp umiddelbart.
Sa: "Jeg takler ikke dette, jeg kan ikke leve sånn.",
og pakket bilen sin.
Så, som en 13 år gammel gutt,
måtte jeg være den som rullet opp ermene, og si: "Greit.
Da stikker vel jeg med pappa.
Høres ut som om mamma trenger litt alenetid."
Jeg tenker som mange menn.
Jeg vil aldri glemme
den ene gangen jeg så min fars penis.
Jeg sa: "Pappa,
ikke send meg sånne greier."
Da jeg var barn, pleide familien min å bevege seg fra sted til sted.
Men nå er alle jævlig feite.
Så dere skal forstå...
Så dere skal forstå hvor gæren familien min er:
jeg er ikke engang den største drittsekken i min egen familie.
Jeg har en fetter.
Alle hatet denne fetteren, min egen familie hatet denne fetteren.
Og så, for noen år siden,
falt fetteren min av en hest
og brakk nakken.
Vi refererer til det som Supermann-ulykken.
Fordi den hesten er en helt.
Da jeg gikk på videregående, ansatte skolen en blind vaktmester.
Hundre prosent fullstendig blind.
Alle de andre barna tullet om
at han ble blind av å runke for mye.
På den tiden trodde jeg på det.
Jeg var bare et barn, jeg visste ikke bedre.
Ikke før jeg ble eldre, klokere, skjønte jeg at det var kjerringsnakk
som de pleide å bruke
for å prøve å forklare hvorfor han alltid runket.
En av mine gode venner er narkoleptisk.
Narkoleptisk. Det er helt sykt.
I et øyeblikk har vi en samtale, og alt er helt normalt.
Og før jeg vet ord av det, har jeg sex.
Skjønte alle den?
Ikke vær redd hvis du ikke forsto den siste vitsen.
Den neste vitsen er helt lik.
Bare dum.
En av mine gamle venner fra videregående jobber nå som lege
på legevakten.
En gang fortalte han at 25% av jobben hans
er å fjerne fremmede gjenstander fra folks anus.
Vi snakker ikke så mye lenger.
Men vi møtes ofte.
Hvis du ikke forstod noen av vitsene, hvordan fant du da ut av Netflix?
Jeg bor i Los Angeles.
Som du bare kan drømme om.
Jeg liker huset mitt.
Digger ikke naboene.
Jeg bor i samme gate
som tre ulike Jehovas vitner-familier.
Uansett hvor mange ganger jeg sier: "Nei, absolutt ikke.",
kommer de likevel innom to ganger i uka
og sier: "Anthony,
vær så snill å slutt med å hive steiner på husene våre."
"Ikke press religionen deres på meg."
De er ikke engang de verste naboene mine.
En av de som bor ved siden av meg, er en 90 år gammel mann
med Alzheimers.
Hver eneste morgen,
klokken ni,
banker han på døren min og spør om jeg har sett kona hans.
Som betyr
at hver eneste morgen,
klokken ni,
må jeg forklare til en 90 år gammel mann med Alzheimers
at kona hans har vært død ganske lenge.
Jeg har vurdert å flytte.
Jeg har vurdert å ikke åpne døren.
Men for å være ærlig,
det er verdt det,
bare for å se smilet hans.
Av en eller annen grunn er denne vitsen populær.
Bestemoren min har blitt dement.
Hun glemmer hvem hun er,
vandrer ut av huset og er borte i timesvis.
Det er et problem.
Det jeg gjorde,
var å binde en bjelle rundt halsen hennes.
Høres umenneskelig ut, greit nok.
Men problemet er løst.
Altså, den greia er...
...veldig tung.
Hvis du ikke ler nå...
...er problemet fantasien din.
Ikke bli sur på meg fordi du ikke vet hvor store bjeller kan være.
Jeg husker at et par uker etter at bestefaren min døde,
fant faren min en enorm skattekiste
med vintage pornografi.
Ærlig talt, en pinlig mengde
med vintage pornografi.
Så jeg skyldte på bestefar.
Bestefaren min døde for noen år siden.
Men han døde som en konge.
Ingen var sinte engang.
Bestefaren min døde på det som må være den aller beste måten.
Bestefaren min døde i en hengekøye på en strand på Hawaii
ved solnedgang.
Sånn vil jeg forlate verden.
Kvalt til døde.
Det virker morsomt.
Noen ganger...
Noen ganger lurer jeg på om jeg kunne drept noen.
Har jeg i meg å kunne ta et menneskeliv?
Og så husker jeg:
"Selvfølgelig, Debbie.
Hvordan glemmer man Debbie?"
Hun var spesiell.
Mens vi snakker om spesiell,
dro til legen for noen uker siden,
fant ut at jeg er spesiell.
Dro til legen, tok en blodprøve.
Resultatene kom tilbake.
Legen fortalte at min blodtype
er 0.
Vet dere hva det betyr?
Det betyr at jeg er faen meg best.
Det betyr at jeg er en universaldonor.
Det betyr at jeg kan gi blodet mitt til alle andre i verden
som også har aids.
Jeg er ikke redd for å si dette:
jeg hater, mer eller mindre,
absolutt alle verdens religioner.
La meg gjenta.
Jeg hater, mer eller mindre,
absolutt alle verdens religioner.
Visste dere at det finnes en religion
kalt "Kristen Vitenskap"?
De mener
at selv hvis deres egne barn er syke og døende,
og alt de trenger for å redde livene deres er bittelitt medisin,
så lar ikke troen deres dem gi sine egne barn den medisinen.
Det er den eneste religionen som er bra.
Jeg bare: "Gi meg en kopp som jeg kan putte tannbørster i."
Greit folkens, hør her,
vitser er vel og bra.
Jeg vil ta et par minutter nå for å prate om noe
som er viktig for meg.
Og jeg vil innlede ved å si at det for tiden er mange
som sier at komikere burde holde seg til komedie,
og ikke snakke om noe annet.
Jeg er uenig.
Jeg synes stand-up-komedie ikke alltid trenger å være morsomt.
Stand-up-komedie trenger ikke alltid å være underholdende.
Noen ganger handler det om å fortelle den harde sannheten.
Noen ganger
handler det om å peke på det som er galt i verden,
selv om det kanskje ikke er populært.
Så vær så snill,
bær med meg.
Med alle de grusomme tingene som foregår i Amerika nå,
og dere vet nøyaktig hva faen jeg prater om.
Med alle de grusomme tingene som foregår i dette landet nå,
er det som gjør meg mest gal, folk som ser
at disse skrekkelige tingene skjer,
og så klikker de på de små tingene.
Mitt største irritasjonsmoment i Amerika i dag,
er folk som ser alt det gale som foregår,
og likevel overreagerer de på dritt som virkelig ikke betyr noe.
For eksempel...
Har dere mistet et spedbarn noengang?
Herregud, som folk overreagerer.
Hvis du mister et spedbarn i Amerika i dag,
så sverger jeg at folk eksploderer før barnet engang treffer gulvet.
Og det er ikke så alvorlig.
Hvordan vet jeg det?
Fordi jeg gjør det hele tiden.
Faktisk,
jeg tror jeg aldri har holdt et spedbarn...
...fullt ut.
Dere tenker kanskje: "Anthony,
hvordan kan du miste et spedbarn?"
Har dere noen gang holdt et spedbarn?
Hvordan kan man unngå det?
Det er utrolig lett.
Prosessen har to steg.
Kanskje mindre.
Om dere spør Anthony:
"Hvorfor ville noen la deg holde barnet deres?",
er svaret enkelt.
Forsømmelse.
Jeg elsker det.
Det er en hobby.
På den negative siden,
den eneste ulempen jeg ser:
pinligheten.
Folk prøver å skjemme deg ut når du mister spedbarnet deres.
Selv om jeg nesten alltid får det til å se ut som et uhell.
Derfor er dette så supert. Gjør dere dette?
Mister dere noengang et spedbarn...
...og så fanger dere det igjen før noen ser deg?
Jeg kødder ikke,
beste følelsen i verden.
Du gir bare barnet tilbake, og ingen er noe klokere.
Spesielt...
...ikke spedbarnet.
Skjedde med meg forrige helg.
Jeg var på en fest.
En av vennene mine kom bort og sa: "Anthony, jeg må på do.
Kan du holde barnet mitt?"
Jeg forteller sannheten.
Jeg er alltid 100% ærlig.
Jeg sier: "Ja.
En liten stund."
Holdt spedbarnet 30, 45 sekunder, en personlig rekord.
Mistet spedbarnet.
Plukket det opp før noen så meg.
Det var like før.
Måtte løpe ned tre etasjer.
Jeg skal være ærlig. Jeg forstår ikke helt
hvordan rettsystemet i dette landet fungerer.
Jeg synes det er urettferdig,
unødvendig forvirrende.
For å gi et eksempel:
en av naboens unger klatrer i et tre på deres eiendom.
Faller ned fra treet,
og lander på mitt gjerde.
Nå sier de at jeg må skaffe meg en advokat...
...hvis jeg vil beholde min halvpart av barnet.
Hvordan er det rettferdig?
Og hvem skal betale for min utstopping?
Jeg har en nevø på to år.
To år gammel,
har allerede vært på sykehuset 27 ganger
fordi han spiste mynter fra gulvet.
Hva faen?
Ærlig talt,
det er som om jeg ikke kan miste nok mynter.
Nå skal jeg gi dere bakoversveis.
Jeg skal gi dere skikkelig bakoversveis. Er dere klare?
Jeg liker ikke barn.
Det er en jente på ni år.
En liten ni år gammel jente.
En liten ni år gammel jente bor i nabolaget mitt,
med glassøye.
Skremmer livet av meg.
Gjør meg helt vettskremt.
Hver gang hun ser meg,
begynner hun å jage meg rundt.
Til hun får øyet sitt tilbake. Det er grusomt.
Det er en morsom vits for dere, og jeg skal forklare hvorfor.
Den er utrolig verdifull.
Den gir to lattere to for prisen av én.
Dere kan le av det jeg sa,
som var kjempemorsomt.
Og dere kan le igjen når dere ser for dere meg
som stjeler et barns glassøye.
Folk flest, når de ser det for seg,
ser de meg som løper bort og snapper det ut av hodet hennes
og løper vekk.
Feil.
Du vil ikke bare snappe ut noens glassøye.
Vet dere hvorfor?
I tilfelle du gjetter feil.
Hvis du gjetter feil, er det ikke bare en morsom spøk lenger.
Nå er du i trøbbel.
Faktisk,
det var sånn hun mistet øyet i utgangspunktet.
Det du bør gjøre,
hvis du er i den situasjonen.
Slå henne i bakhodet, ikke hardt.
Det er et barn, du vil ikke skade det.
Bare hardt nok...
...til å få ut glassøyet.
Jo eldre jeg blir, jo mer opprørt blir kvinner
når du snakker om barn.
Jeg mener ikke å vitse om barn,
jeg mener at de blir opprørt når temaet barn bringes opp.
Jeg har en venn som nettopp fant ut at hun ikke kan ha barn...
...i følge barnevernet.
Visste dere dette?
Visse dere at folk flest spiser ni edderkopper...
...hver gang jeg lager mat til dem?
Jeg vet ikke om dere vet hva falske forutsetninger er, men...
...jeg har en katt.
Jeg tror det må ha vært en villkatt, for hver gang den går ut
løper den umiddelbart vekk, dreper noe,
drar det inn igjen, og legger det ved føttene mine.
Jeg har hatt den i en måned, og jeg sverger på at vi har...
...litt av en konkurranse på gang.
Jeg liker ikke engang katter for å være ærlig.
Mer et hundemenneske.
Jeg pleide å ha en Grand danois.
Vet dere hva en Grand danois er?
En av de store, høye, tynne hundene.
Marmaduke var en Grand danois, Scooby-Doo.
De kaller dem "hjerteknuser-rasen",
fordi de vanligvis bare lever i åtte år.
Men med riktig diett, mosjon, oppmerksomhet,
fikk jeg det ned til fire.
Det var supert.
Det var en perfekt studenthund.
Virkelig.
Så dere tror jeg ikke kan fortelle enda en dyrevits? Vel, dra til helvete.
Hør på dette.
Da jeg var barn
hadde jeg en skilpadde.
En bitteliten skilpadde, hadde ham i et akvarium.
Så, en sommer dro jeg på leirskole.
Mens jeg var på leirskolen døde skilpadden.
Da jeg kom hjem, løy faren min til meg.
Han sa: "Anthony, skilpadden din lever i beste velgående,
den har bare flyttet til din mor."
Og jeg trodde på det.
Frem til et par dager senere, jeg gravde litt i hagen...
Fant liket til moren min.
Mitt livs verste dag. Jeg elsket den skilpadden.
Hør her, folkens. Jeg vet, jeg er klar over
at jeg må virke som en barsk, kald jævel her oppe.
Faktisk,
den eneste gangen jeg har grått offentlig i hele mitt liv,
var i min mors begravelse.
Jeg er kanskje en barsk, kald jævel,
men det betyr ikke at jeg ikke også er
en fantastisk skuespiller.
Moren min var en deprimert kvinne.
Moren min var en veldig deprimert kvinne.
Moren min var så deprimert
at hun hadde ordene "i tilfelle ulykke, vennligst ikke gjenoppliv" tatovert
over alle barna sine.
Min mors begravelse er vel en, ti, elleve år siden nå.
I fjor
fikk jeg gravd opp liket hennes...
...for å avgjøre en rettstvist med søsknene mine.
Viste seg at jeg tok feil.
Det er ulovlig.
Du kan ikke bare...
Du kan ikke bare gjøre det. Nei.
Jeg burde vel innrømme
at foreldrene mine faktisk var ganske rimelige folk
da de oppdro meg.
Med mindre de fant dop på soverommet mitt.
Da var de høye i dagevis.
Jeg tror det rareste i min familie,
familien min var veldig sære rundt sex, dere vet, jeg var eldst av fem barn
i et bittelite hus.
Når foreldrene mine ville ha alenetid,
samlet de oss og sa: "Barn, gå og lek gjemsel."
Så låste de soveromsdøren i en time.
Jeg visste selvsagt alltid hva som foregikk der. Jeg mener,
jeg gjemte meg på rommet deres.
Foreldrene min er sære når det kommer til sex.
Jeg tror det aller flaueste jeg har vært i hele mitt liv,
var den gangen moren og faren min tok meg i å se på
hardcore bondage-porno...
...over skuldrene deres.
Jeg glemmer aldri...
Jeg glemmer aldri første gang jeg hadde sex.
Dere vet de historiene man hører,
om barn som mister jomfrudommen til den heite barnevakten?
Jeg var barnevakten.
Jeg kunne ha åpnet med den hvis jeg ville.
Jeg liker ikke rasisme.
Takk.
Jeg skjønner det ikke.
Hvorfor skulle du hate?
Hvorfor velge å hate?
Hvorfor velge å hate en hel gruppe med mennesker,
bare på grunn av måten de alle oppfører seg på?
Jeg vet ikke med dere,
virker ganske fordomsfullt på meg.
Så, rasisme er selvsagt...
... i ferd med å bli et problem i dette landet.
Jeg undersøkte litt.
Fant ut at et av mine familiemedlemmer pleide å eie slaver.
Jeg kunne ikke tro det.
Min egen bror.
Jeg undersøkte mer.
Gikk dypere inn i denne delen, fant dette ut.
Dette er fakta.
Visste dere at det faktisk er flere slaver i verden i dag,
enn på noe annet tidspunkt?
Et høyere antall slaver i verden akkurat nå,
enn i noen annen historisk periode.
Tror du jobben din er dårlig?
Se for deg
å telle slaver.
Hvis dere ikke ler av denne, vet jeg ikke hva faen jeg skal si.
Jeg tester ikke den vitsen, jeg viser meg frem.
Vel, jeg ser selvsagt ikke på meg selv som en rasist,
men jeg blir sint
når folk sier at jeg ikke kan forstå rasisme.
Jeg forstår rasisme skal jeg si deg.
En gang fikk jeg bank av en gjeng med snauskaller.
Banket dritten ut av meg.
Jeg var på sykehuset i en uke.
Det var en...
...en brutal innvielse.
Nå,
vi liker å ha det gøy.
Men helt seriøst, dere må være veldig forsiktige
med å fortelle ironiske rasistvitser
når dere kommer til mitt nivå.
Når du er en dårlig komiker kan du si hva du vil.
Altså, det er ekte frihet.
Dere har sett de taperne, de kan fly.
Når du kommer til mitt nivå,
har du plutselig et ansvar, ikke sant?
En gang fortalte jeg en ironisk rasistvits på tv.
Neste dag fikk jeg et fanbrev fra en hvit nasjonalist
i Jacksonville, Florida.
Grøss.
Han begynte å lovprise meg.
"Tusen takk, Anthony.
Takk for at du ikke nedverdiget den overlegne hvite rasen.
Takk for at du gjorde narr av alle andre raser,
slik det burde være.
Og kan jeg betale deg 100 000 dollar,
for at du skal komme ned til Jacksonville, Florida, og ha et privatshow kun for meg
og mine hvite, nasjonalistiske venner?"
Jeg skrev tilbake umiddelbart.
Og jeg sa: "Absolutt ikke.
Du er imot absolutt alt jeg står for,
din billige drittsekk."
Altså, jeg ser på meg selv som en moderne mann.
Jeg prøver å være tolerant mot alle forskjellige raser,
kulturer, religioner.
Kanskje ikke religioner, men definitivt de andre to.
Men jeg er ikke alltid i mitt ess.
Noen ganger gjør jeg feil.
For eksempel,
hver eneste dag...
Hver eneste dag i Los Angeles, prøver min latinamerikanske nabo å prate med meg.
Jeg skjønner ikke en drit.
Ni av ti ganger er jeg høflig.
Jeg smiler og nikker.
Men her om dagen,
her om dagen var jeg sliten,
jeg var bakfull,
hadde røykt litt gress,
tatt en håndfull piller,
og jeg var ikke i mitt ess.
Og jeg klikket bare.
Jeg sa: "Hei, drittsekk.
Dette er Amerika.
Jeg snakker ikke tegnspråk."
Vel, det...
...det...
...er en morsom vits fra meg.
Dere tror jeg skal gjøre narr av latinamerikanere.
Jeg tar en overraskende vri.
Banker dritten ut av de døve...
...nesten uten grunn.
Folkens, slike ting gjør meg lykkelig.
Det er ikke mye her i livet
som alltid gjør meg lykkelig.
En ting,
en ting som alltid gjør meg lykkelig.
Jeg elsker når jeg ser dette:
jeg elsker når gamle, gifte par...
Jeg elsker når gamle, gifte par dør
veldig nær hverandre.
Jeg elsker det.
Jeg klipper det ut av avisen hver gang jeg ser det.
Jeg finner ingenting så romantisk
som et godt, gammeldags selvmordsdrap.
Det er sant.
Faktisk,
nå som jeg sier dette høyt,
er det nok riktigere
å bare si at jeg elsker selvmordsdrap.
For det gjør jeg.
Ikke misforstå meg folkens, jeg liker alle selvmord.
Men selvmordsdrap er favoritten min.
Vennene mine er bekymret for meg.
De sier: "Anthony, hvorfor liker du selvmord?
Du har jo alt."
Ja.
Alt utenom et suksessfullt selvmordsforsøk.
Jeg tror jeg begynte å like selvmord rett etter universitetet,
da jeg jobbet hos en krisetelefon for selvmord.
Bare for noen dager.
Halvannen dag egentlig, de kvittet seg raskt med meg.
De sa: "Anthony, vi må gi deg sparken.
Halvparten av de du snakker med
ender opp med å ta livet sitt."
jeg sa: "Folkens, det er ikke rimelig.
Flesteparten hadde ringt feil."
Poenget mitt...
Poenget mitt er dette.
Dere burde alle stole på meg.
Dere burde tro på meg når jeg forteller at jeg kjenner mine selvmord,
og selvmordsdrap er nummer én for alltid.
Hvilke andre valg har man?
Legeassistert selvmord? Få den svake dritten vekk herfra.
Kødder du med meg, eller?
Tenåringsselvmord?
Tenåringsselvmord? Nei.
Studier er viktige.
Jeg liker best,
jeg liker best selvmordsdrap, selvmordsdrap er best.
Det ser ikke ut som om dere tror på meg.
Det går bra.
Jeg er proff.
Se meg selge dette.
Du hører at vennen din, Jeff, nettopp har begått selvmord.
Den eneste tanken din er "katastrofe".
"Herregud, hva kunne jeg ha gjort for å redde min venn Jeff?"
Du hører at vennen din, Jeff, drepte sin kone, og så seg selv.
Du tenker bare:
"Jøss, Jeff leker ikke bare, eller hva?
Fy faen, Jeff.
Visste ikke at fyren hadde det i seg.
Burde ha vist Jeff mer respekt.
Jeff var helt sjef.
Han gadd ikke å rydde etter seg."
Det...
...er bare én grunn...
...for hvorfor selvmordsdrap er supert. Folkens,
hør her.
Selvmordsdrap...
...er praktisk talt en forbrytelse uten ofre.
Du har,
du har lov til å drepe kona di.
Du har lov til å drepe mannen din.
Dere må være gift, ellers vil du virke gal, men...
...du har lov til å drepe ektefellen din.
Så lenge du etterpå dreper deg selv umiddelbart.
Da kan de ikke gjøre noe,
dere er skuls, du er hevet over loven.
Hva faen er galt med publikum i kveld?
Prøver dere å si at det er noen blant dere som fortsatt er skeptiske?
Sier dere at det er folk her, akkurat nå, som fortsatt ikke tror
at selvmordsdrap er storslått?
Greit.
Tenk på det på denne måten, da.
Du går ned gaten.
Noen kommer bort og slår deg i ansiktet,
du ville anmeldt, uten tvil.
Men hvis du går ned gaten
og noen kommer bort, slår deg i ansiktet,
tar et steg tilbake,
og så slår seg selv i ansiktet.
"Ha en fin dag, sir."
Eller hva?
Du ville ikke engang ha fortalt det til vennene dine.
Selvmordsdrap...
Hold kjeft!
Selvmordsdrap er en forbrytelse uten ofre,
så lenge du ikke etterlater noen barn.
Må drepe dem også.
Det stemmer, det var målet hele tiden.
Så,
jeg skal forlate dere med dette.
Hvis dere har vært usikre på meg i kveld, på en eller annen måte,
så vær så snill, folkens, vær så snill,
la meg gi dere en jævla bakoversveis.
For noen måneder siden,
for noen måneder siden ble jeg med en venn for å ta abort.
Gå ombord nå, hvis dere har tenkt til å gjøre det.
Dette er en veldig lang,
veldig sann historie.
Jeg ble med en venn for å ta abort, ikke vær redd, folkens,
var ikke mitt barn,
var ikke viktig.
Vet ikke om dere har gjort det noen gang.
Hjulpet noen med å ta abort, det er en stor tjeneste.
En stor tjeneste å gjøre for noen.
Ikke en enkel tjeneste,
ikke en enkel tjeneste i det hele tatt.
Misforstå meg rett,
jeg er så for egne valg som det går an, men likevel...
Hele tiden mens jeg kjørte henne, tenkte jeg: "Fy faen.
Det må finnes en bedre måte å...
...finne nytt materiale."
Og ja,
jeg sa at jeg er for egne valg, det betyr ikke at jeg er for selvbestemt abort.
Det finnes andre muligheter.
Hvis du ikke vil ha barnet ditt, kan du fortsatt føde det,
og forlate det utenfor hvilken som helst brannstasjon i landet.
De vil kjøre over det for deg.
Det er sant.
Det er loven.
Etter min mening har de vært helter siden før 11. september.
En morsom, liten New York-vits for dere.
Så...
Folk hører meg fortelle denne historien,
og de sier alltid nøyaktig det samme:
"Wow, Anthony, du er en god venn.
Du ville hjulpet en som det, Anthony. Du er en god venn."
Faen ta deg. Det er jeg ikke.
Jeg er ikke en god venn.
Jeg er en fantastisk venn.
Vet dere forskjellen?
Fantastiske venner våkner klokken seks om morgenen.
Fantastiske venner kjører til huset ditt.
Fantastiske venner plukker deg opp og tar deg med for å ta aborten din.
Gode venner...
Gode venner passer bare barna dine.
Jeg har tenkt mye på dette,
veldig mye.
Jeg har fortsatt ikke svaret. Dersom det hadde vært mitt barn,
ville jeg ha argumentert for å beholde det?
Jeg tenker på ordtaket de alltid bruker, dere vet: "Hva om barnet ditt
en dag viser seg å være en fantastisk artist."
Jeg trenger ikke den konkurransen.
Folk spør meg: "Hvordan var det?
Hvordan var det å ta med vennen din for å ta abort?"
Det var kjedelig.
Vet ikke hvorfor jeg trodde det ville bli gøy og spennende...
...men tro meg,
den eneste som var mer skuffet enn meg den dagen,
var barnet, greit?
Det var så kjedelig.
Jeg var helt alene i to og en halv time
i et venterom på en abortklinikk, jeg kjedet vettet av meg.
Vet ikke om dere har vært i et venterom på en abortklinikk før, men
magasinene er ikke særlig bra.
Hele stedet er fylt med barn av en eller annen grunn.
Altså, jeg trodde de var barn.
Viste seg at det var gjenferd.
Det er en forskjell...
På en måte.
Det er historiens høydepunkt.
Men jeg er bare halvveis.
Jeg var i dette venterommet så lenge,
og jeg kjedet meg så mye,
at tankene mine begynte å vandre etter en stund,
og jeg begynte å tenke på vennen min
og hva hun gikk gjennom bak de dørene.
Og så, nesten umiddelbart,
bragte jeg dem tilbake til meg selv.
Og jeg tenker: "Anthony,
hva skal du si til henne når hun kommer ut derfra?
Du burde tenke på noe fint å si, du burde ha en plan."
For jeg skal ikke lyve til dere, jeg dreit meg ut da hun gikk inn dit.
Jeg hadde ikke noe fint forberedt, jeg hadde ingen plan.
Legen sa navnet hennes,
hun reiste seg,
snudde seg og så på meg en siste gang, og jeg fikk panikk.
Jeg sa bare:
"ta livet av ham der inne."
Jeg er ikke stolt av det.
Jeg anser det som fullstendig mislykket.
Det verste var knokedunket, det vet jeg nå.
Og ja, hun så på meg som om jeg var en drittsekk, men...
...hvilken rett har hun til å dømme?
Men nå føler jeg presset.
Tenk på noe fint til hun kommer ut derfra.
Men det er jeg ikke god til.
Det er ikke min spesialitet.
Å tenke på fine ting å si til folk når de trenger det mest.
Det beste jeg kom på i tankene var:
"Hei, har du gått ned i vekt?"
Jeg vet.
Jeg er ikke så stolt over det heller, ok?
Det er ubrukelig.
Jeg kan ikke si det til vennen min, det er ubrukelig.
Utenom det at det fikk meg til å le.
Og da forsto jeg
at jeg fniser for meg selv...
...i venterommet...
...til en abortklinikk.
Jeg tar meg i det, jeg slutter, ser opp.
Ser et par sitte rett ovenfor meg.
Fyren ser vekk i avsky, som om han vil slå til meg.
Men kvinnen lener seg fremover og sier:
"Hei, Anthony, stor fan."
Som jeg alltid setter pris på, det passer aldri dårlig, bokstavelig talt.
Alle trimestre passer bra.
Noen minutter senere kommer en sykepleier ut,
kommer bort til meg,
gir meg noen skjemaer og sier: "Hei,
er du her for Jessicas abort?"
På dette punktet kjedet jeg meg så mye,
at jeg reiste meg så fort jeg kunne og sa:
"Vent! Mener du ikke ultralyd?"
Og så lo jeg en god stund.
Altså,
kastet virkelig hodet bakover av den der.
Ikke vær redde hvis dere tenker på sykepleieren, hun var proff,
lo ikke i det hele tatt.
Så jeg har litt mer tid igjen på venterommet,
når det endelig går opp for meg: "Anthony,
du er en grusom person.
Og du kommer aldri til å komme på noe fint å si til vennen din.
Så hvorfor ikke bare gi henne en gave?
Gi henne en gave, så vil hun føle seg bedre.
Slik trenger du ikke å si noe."
Men hva gir du
til noen som nettopp har tatt abort?
Jeg ante ikke.
Så jeg googlet det.
Man kan google sånt.
Det fungerte.
En nettside poppet opp,
og jeg er glad for at jeg så på den. Den hjalp meg virkelig.
For min første idé,
minnemynter, finnes ikke.
Ja.
Viser seg at det aldri har fantes.
Jeg må ha drømt det.
Min andre idé,
blomster.
Blomster er alltid bra, sant?
Nei, ikke ifølge denne nettsiden.
Nettsiden sa: "Ikke kjøp blomster,
blomster er en mer romantisk gest,
og hun tar dem med hjem, setter dem i vann.
Ikke utsett henne for det denne dagen."
Ifølge denne nettsiden
er blomster den verste gaven man kan gi noen
rett etter at de har tatt abort.
Så jeg fulgte dette rådet den dagen.
Jeg tror fortsatt ikke på det.
Jeg tror vi alle kan være enig om at den verste gaven du kan gi noen
rett etter at de har tatt abort,
ville vært en ta-med-eske.
Kom opp med noe verre, så skal jeg endre den jævla vitsen.
Svaret er "ta-med-eske".
Det ville vært upassende.
Det ville vært en kalddusj
på abortdagen. Nei.
Ifølge denne nettsiden er det bare én gave,
kun én gave er passende
rett etter at noen har tatt abort.
Og det er en sukkulent.
Vet dere hva sukkulenter er?
For jeg måtte også google det.
Dersom dere ikke vet det, er en sukkulent en ørkenplante.
Det er som en kaktus, en plante som ikke trenger vann.
En plante som får næring fra luften, gi henne det.
Jeg sa: "Absolutt ikke."
Jeg ville aldri gjort det mot min venn, Jessica.
Jeg ville aldri sagt: "Forresten, her, Jessica.
Her er noe annet du aldri vil trenge å ta deg av."
Jeg ville aldri ha gjort det, hva er jeg, et monster?
Så jeg ga henne ikke noe.
Hun kom endelig ut gjennom de dørene.
Jeg ga henne ikke noe, jeg sa ikke noe.
Jeg reiste meg bare,
ga henne en klem,
hjalp henne til bilen, kjørte henne hjem.
Jeg satt ved siden av henne på sofaen,
holdt henne mens hun gråt.
Jeg var en fantastisk venn den dagen.
En så god venn at selv timer senere, etter at hun hadde sluttet å gråte,
roet seg ned, og glemt hele greia for alltid,
satt jeg der fortsatt, ved siden av henne,
og skrev ned disse vitsene.
Så,
favorittdelen min
ved å ha en sann 15-minutters historie om å ta med vennen min for å ta abort
for å avslutte showet mitt, er alle de ulike reaksjonene
jeg får fra publikum.
Noen ler, noen kryper sammen, noen blir synlig provosert,
og sannheten er, folkens,
det er alt det samme for meg.
Men den beste reaksjonen, min absolutte favorittreaksjon
fra historien, var for et par uker siden.
En kvinne bakerst i salen reiste seg opp veldig selvsikkert
og ropte ut: "Unnskyld meg.
Unnskyld meg, Anthony,
men hva faen er så morsom med abort?"
Og jeg sa: "Dame,
jeg har jo nettopp sagt det."
Tusen takk alle sammen. Dere er et fantastisk publikum.