‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎Așadar...
‎soția celui mai bun amic al meu ‎e creștină convertită,
‎și nu ne înțelegem deloc.
‎Alaltăieri m-a sunat să țipe la mine.
‎Spunând că am o influență oribilă ‎asupra soțului ei
‎fiindcă a jignit-o cu un apelativ.
‎Am întrebat-o:
‎„Te-a făcut curvă?”
‎Mi-a zis: „Nu, Anthony.
‎N-a folosit cuvântul cu C mare.”
‎Am zis: „Opa!
‎Ți-a zis pizdă?”
‎Mi-a zis că nu. I-am spus: ‎„Păi atunci, nu l-a auzit de la mine.”
‎Da, asta ar fi cam cea mai bună ‎glumă de spart gheața din toate timpurile.
‎Fiindcă dacă n-ați mai auzit ‎de mine până acum,
‎lucru greu de crezut,
‎deja de la prima glumă, v-ați zis: ‎„Gata. Înțeleg.
‎Tipul ăsta e genial!”
‎Sora mea tocmai a născut.
‎A făcut un copil ‎pentru a încerca să salveze relația.
‎Dar eu tot nu vorbesc cu ea.
‎Fraților, văd că durează o veșnicie.
‎Viața e cam ciudată uneori, nu? ‎Nu intru acum în detalii.
‎Dar săptămâna asta,
‎am primit cea mai grozavă veste ‎prin telefon.
‎Și la cinci minute după aia,
‎am mai primit un telefon
‎să mă anunțe că tata a fost spitalizat.
‎Le-am spus: „Am aflat acum cinci minute.”
‎Nu vreau să vă las o impresie greșită, ‎să știți.
‎Nu mi-am urât tatăl.
‎Tata n-a fost un tip rău.
‎De exemplu: niciodată,
‎niciodată, nici măcar o dată,
‎nu l-am văzut pe tata dând în mama.
‎Se mișca rapid și...
‎și viteza nu se învață, ‎vine dinăuntru.
‎Țin minte când aveam 13 ani,
‎mama a fost diagnosticată ‎cu boala Parkinson
‎și tata a cedat instant.
‎A zis: „Nu fac față la asta, ‎nu pot să trăiesc așa.”
‎Și și-a făcut bagajele.
‎Deci eu, un copil de 13 ani,
‎a trebuit să mă sacrific și să zic: ‎„Bine.
‎Cred că plec și eu cu tata.
‎Mamei îi trebuie puțin timp ‎doar pentru ea.”
‎Asemenea multor tipi, cred că nici eu...
‎n-am să uit...
‎singura dată când i-am văzut ‎penisul lui tata.
‎I-am spus: „Tată
‎nu-mi mai trimite ‎poze d-astea prin sms.”
‎Când eram mic, familia mea ‎se plimba mult.
‎Acum sunt toți grași ca dracu'.
‎Ca să vă faceți o idee...
‎Ca să vă faceți o idee, ‎de țăcăneala din familia mea...
‎Eu nici nu sunt cel mai mare nemernic ‎din familia mea.
‎Am un văr.
‎Vărul ăsta era urât de toată lumea, ‎chiar și familia mea îl ura.
‎Dar cu vreo doi ani în urmă,
‎vărul meu a căzut de pe un cal
‎și și-a rupt gâtul.
‎Toți am numit episodul ăla: ‎Incidentul cu Superman.
‎Deoarece calul ăla e un erou.
‎Când eram la liceu, ‎avem un om de serviciu orb.
‎Era orb sută la sută.
‎Toți copiii făceau mișto spunând
‎că orbise pentru că ‎se masturba prea mult.
‎Și eu chiar credeam asta atunci.
‎Eram doar un puști. Nu mă ducea capul.
‎Doar după ce am crescut și m-am deșteptat, ‎mi-am dat seama că erau niște baliverne
‎pe care le scorniseră
‎pentru a explica ‎de ce se masturba întruna.
‎Un bun prieten de-al meu e narcoleptic.
‎Un narcoleptic. E cea mai mare grozăvie!
‎Stau și port o conversație cu el ‎și totul pare perfect normal.
‎Și deodată mă trezesc făcând sex.
‎Ați înțeles-o toți pe asta?
‎Dacă nu, stați liniștiți...
‎Următoarea glumă e exact la fel.
‎Doar că proastă.
‎Unul din foștii mei colegi de liceu ‎e doctor acum și lucrează
‎la camera de gardă.
‎Mi-a spus cândva că 25% din jobul lui
‎constă în a scoate obiecte ciudate ‎din curul oamenilor.
‎Nu prea mai vorbim în ultimul timp.
‎Dar îl văd mai tot timpul.
‎Dacă n-ați înțeles-o nici pe asta, ‎cum vă descurcați cu Netflix-ul?
‎Locuiesc în Los Angeles.
‎Ceea ce v-ați dori și voi vouă.
‎Îmi place locuința mea.
‎Dar nu mă omor după vecini.
‎De pildă, pe strada mea locuiesc
‎trei familii de la Martorii lui Iehova.
‎Și indiferent de câte ori le spun: ‎„Nu. Nici nu mă gândesc.”
‎Tot vin de două ori pe săptămână
‎să-mi spună: „Anthony,
‎te rugăm să nu mai arunci cu pietre ‎în casa noastră”.
‎„Nu mă stresa cu religia ta.”
‎Și ei nu sunt cei mai răi vecini.
‎Unul din vecinii de alături ‎este un bătrân de 90 de ani
‎care suferă de Alzheimer.
‎În fiecare dimineață, fără excepție,
‎la ora 9:00,
‎îmi bate la ușă și mă întreabă ‎dacă n-am văzut-o pe soția sa.
‎Asta înseamnă
‎că în fiecare dimineață,
‎la ora 9:00,
‎eu trebuie să-i explic unui bătrân ‎de 90 de ani care suferă de Alzheimer
‎că soția lui a murit de ceva timp.
‎Păi, m-am gândit să mă mut.
‎M-am gândit să nu mai răspund la ușă,
‎dar, sincer,
‎merită
‎doar pentru a-i vedea zâmbetul de pe față.
‎Da, asta e o glumă cu mare priză ‎la public, se pare.
‎Bunica mea suferă de demență ‎în momentul de față.
‎Uită cine e,
‎iese afară din casă ‎și rătăcește ore în șir.
‎E o reală problemă.
‎Așa că soluția mea
‎a fost să-i leg un clopoțel de gât.
‎Sună inuman, știu.
‎Dar a rezolvat problema.
‎Păi, ăla chiar e
‎greu de tot.
‎Dacă nu râdeți acum...
‎aveți probleme cu imaginația.
‎Nu-i vina mea că nu știți ‎cât de mari cresc clopoțeii.
‎Îmi amintesc că, la câteva săptămâni ‎după moartea bunicului meu,
‎tatăl meu a găsit un cufăr imens
‎cu pornografie de modă veche.
‎Serios vorbind, o cantitate rușinoasă
‎de pornografie veche.
‎Așa că am dat vina pe bunic.
‎Bunicul a murit acum câțiva ani.
‎Dar a murit ca un rege.
‎Nimeni nu s-a supărat.
‎Bunicul a murit ‎în cel mai bun mod cu putință.
‎Bunicul a murit într-un hamac, ‎pe o plajă din Hawaii,
‎la apusul soarelui.
‎Așa vreau să mor și eu.
‎Strangulat.
‎Pare distractiv.
‎Știți, uneori...
‎mă întreb ‎dacă aș putea să omor pe cineva.
‎Dacă aș fi capabil să iau viața ‎unei ființe umane?
‎Și apoi îmi amintesc...
‎„Așa e, Debbie!
‎Cum să uiți de Debbie?
‎Era deosebită.
‎Și că veni vorba...
‎am fost la doctor acum ceva timp
‎și am aflat că sunt deosebit.
‎Am făcut niște analize de sânge.
‎Mi-au venit rezultatele.
‎Doctorul mi-a spus ‎că grupa mea de sânge
‎e 0 negativ.
‎Știți ce înseamnă asta?
‎Înseamnă că-s cel mai tare.
‎Sunt un donator universal.
‎Pot dona sânge oricărei persoane din lume
‎care are SIDA ca și mine.
‎Nu mi-e frică să recunosc,
‎urăsc
‎cam orice religie din lume.
‎Am să repet asta.
‎Urăsc
‎cam orice religie din lume.
‎Știați că există o religie
‎numită Știința Creștinismului?
‎Unul din principiile ei e
‎că, și dacă copiii practicanților ‎sunt bolnavi și riscă să moară,
‎și au nevoie ‎doar o cantitate mică de medicamente,
‎credința lor îi împiedică ‎să le dea medicamente propriilor copii.
‎Aia e singura religie validă.
‎Le-am zis: „Dați-mi o cană ‎în care să-mi pun periuța de dinți”
‎Uite care-i treaba...
‎râdem, glumim...
‎dar vreau să acord câteva minute ‎unui subiect
‎important pentru mine.
‎Și o să încep spunând ‎că există multe voci care susțin
‎că cei care fac stand-up ‎ar trebui să se țină doar de glume
‎și să nu trateze alte subiecte.
‎Nu sunt de acord.
‎Cred că seara de stand-up ‎nu trebuie să fie mereu amuzantă.
‎Genul ăsta de comedie ‎nu trebuie doar să ne distreze.
‎Ne poate atrage atenția ‎asupra unor subiecte de impact.
‎Uneori,
‎se pot puncta anumite nedreptăți ‎din lume
‎chiar dacă nu sunt subiecte populare.
‎Așa că, vă rog,
‎faceți-mi pe plac.
‎Cu toate lucrurile oribile ‎care se petrec acum în SUA
‎și știți exact la ce naiba mă refer.
‎Cu toate lucrurile oribile ‎care se petrec acum în SUA,
‎cel mai tare mă scot din sărite ‎cei care observă
‎toate chestiile astea oribile
‎dar, cu toate astea, ‎fac caz de lucrurile mărunte.
‎În America de azi, ‎mă calcă pe nervi
‎cei care văd toate lucrurile ‎astea oribile
‎și reacționează exagerat ‎la lucruri absolut banale.
‎De exemplu...
‎ați scăpat vreodată un bebe pe jos?
‎Sfinte Sisoe, ce reacții exagerate!
‎Scapi un bebe în America zilelor noastre,
‎și, vă jur, oamenii sar în sus ‎până să ajungă bebelușul pe jos.
‎Și nici nu e mare scofală.
‎De unde știu?
‎Pentru că eu fac asta tot timpul.
‎De fapt,
‎nu cred că am ținut vreodată un bebe
‎până la capăt.
‎Acum cred că gândiți: ‎„Anthony,
‎cum poate să-ți scape un bebeluș?”
‎L-ați ținut vreodată în brațe?
‎Cum să nu-l scapi?
‎E atât de ușor.
‎În doi timpi și trei mișcări.
‎Chiar mai puține.
‎Dacă mă întrebați:
‎„De ce ți-ar da cineva ‎să le ții bebelușul?”
‎Răspunsul e simplu.
‎Din neglijență.
‎Mie-mi place.
‎E un hobby.
‎Singurul minus,
‎singurul dezavantaj, după părerea mea,
‎e că te faci de râs.
‎Oamenii încearcă să te facă ‎să te jenezi că l-ai scăpat.
‎Chiar și dacă încerc mereu să mă prefac ‎că a fost un accident.
‎De aia e și așa grozav. ‎Ați încercat?
‎Ați scăpat vreodată un bebe...
‎ca apoi să-l ridicați rapid ‎fără să fiți observați?
‎Nu glumesc,
‎cea mai tare senzație din lume!
‎Apoi dați bebelușul înapoi ‎și nimeni nu se simte mai luminat.
‎Mai ales...
‎bebe.
‎Am pățit-o chiar săptămâna trecută.
‎Eram la o petrecere.
‎Vine un prieten la mine și îmi zice: ‎„Trebuie să merg la baie.
‎Îmi ții te rog bebelușul?”
‎Iar eu îi spun adevărul.
‎Sunt mereu, sută la sută, sincer.
‎Îi zic: „Da.
‎Îl țin puțin.”
‎L-am ținut cam 30, 45 de secunde, ‎un record personal.
‎L-am scăpat pe jos.
‎L-am ridicat fără să mă vadă nimeni.
‎Și era cât pe ce.
‎A trebuit să cobor în fugă 3 etaje.
‎Să fiu sincer, nu înțeleg
‎cum funcționează legile în țara asta.
‎Cred că e nedrept,
‎te bulversează inutil.
‎De exemplu...
‎unul din copiii vecinului ‎se urcă într-un copac de pe terenul lor.
‎Cade din copac
‎și aterizează pe gardul meu.
‎Și după aia mi se spune ‎să-mi fac rost de un avocat
‎dacă vreau să păstrez jumate din copil.
‎Pai e corect?
‎Cine-l plătește pe tipul cu împăierea?
‎Am un nepot de doi ani.
‎Are doi ani
‎și a fost spitalizat de 27 de ori
‎pentru că a mâncat bănuți de pe podea.
‎Ce dracu' frate?
‎Serios,
‎câți bănuți să mai arunc?
‎Vă voi șoca maxim acum.
‎Vă voi scula părul în cap. ‎Sunteți pregătiți?
‎Nu-mi plac copiii.
‎E o fetiță de nouă ani.
‎O fetiță micuța de nouă ani.
‎O micuță de nouă ani la mine în cartier,
‎cu un ochi de sticlă.
‎Mă sperie de moarte.
‎Mă terorizează pur și simplu.
‎Oricând mă vede,
‎mă aleargă peste tot.
‎Până își primește ochiul înapoi. ‎E îngrozitor.
‎Asta e o glumă mișto pentru voi. ‎Vă explic de ce.
‎E foarte valoroasă.
‎Plătești o dată, râzi de două ori.
‎Râzi de ce am spus,
‎că e teribil de amuzant.
‎Și apoi mai râzi o dată imaginându-ți
‎cum fur eu ochiul de sticlă.
‎Majoritatea oamenilor
‎mă văd fugind, scoțându-i ochiul ‎din cap
‎și apoi fugind de ea.
‎Greșit.
‎Nu-i poți scoate cuiva ‎ochiul de sticlă, așa ușor.
‎Știți de ce?
‎Dacă nu-l nimerești.
‎Dacă nu ghicești, nu mai e doar o farsă.
‎Ai dat de necaz.
‎De fapt,
‎chiar așa și-a pierdut ochiul bun.
‎Ce trebuie făcut,
‎dacă ajungi în situația asta.
‎O bați pe ceafă. Nu tare.
‎E un copil, nu vrei să-i faci rău.
‎Doar cât...
‎să-i sară ochișorul de sticlă.
‎Am observat că, pe măsură ‎ce îmbătrânesc, femeile se supără mai tare
‎când le vorbești despre copii.
‎Nu mă refer la glume pe seama lor,
‎ci, pur și simplu, când aduci vorba ‎de copii în general.
‎De pildă, am o prietenă care a aflat ‎că nu poate avea copii...
‎conform Direcției Protecția Copilului.
‎Hei, voi știați?
‎Știați că o persoană mănâncă în medie ‎nouă păianjeni
‎când le pregătesc eu masa?
‎Nu știu dacă știți ce înseamnă ‎o premiză falsă,
‎dar am o pisică.
‎Cred că a fost pisică maidaneză înainte, ‎căci oricând iese afară
‎o ia la goană, omoară ceva,
‎îl târăște înapoi în casă ‎și mi-l lasă la picioare.
‎O am cam de o lună și jur că s-a încins...
‎o competiție strașnică între noi.
‎Nici nu-mi plac pisicile, ‎să fiu sincer.
‎Eu sunt mai mult cu cățeii.
‎Aveam un Dog german
‎Știți cum e?
‎Un câine din ăla înalt, mare și slab.
‎Marmaduke și Scooby-Doo ‎erau din rasa asta.
‎Li se mai spune și ‎„rasa ce frânge inimi”,
‎pentru că, în mod normal, ‎trăiesc cam opt ani.
‎Dar cu dieta și antrenamentul potrivit, ‎plus atenție,
‎am redus perioada la patru.
‎Era minunat.
‎Câinele perfect pentru colegiu,
‎asta era.
‎A, credeți că nu mai am nicio glumă ‎cu animale? Duceți-vă dracu'!
‎Ia ascultați...
‎Când eram copil
‎aveam o broască țestoasă.
‎Un broscuță minusculă ‎pe care o țineam într-un acvariu.
‎Într-o vară am plecat în tabără.
‎Cât eram în tabără, a murit țestoasa.
‎Când am ajuns acasă, tata m-a mințit.
‎Mi-a zis: „Anthony, țestoasa ta ‎e bine-mersi,
‎doar că s-a dus să locuiască cu mama ta.”
‎Și eu l-am crezut.
‎Până când, câteva zile mai târziu, ‎săpăm în joacă prin curte...
‎și i-am găsit cadavrul mamei.
‎Cea mai oribilă zi. ‎Chiar iubeam țestoasa aia!
‎Acum, fiți atenți. Știu, sunt conștient
‎că vă par un ticălos dur și nepăsător ‎de aici de sus.
‎De fapt,
‎singura dată când am plâns în public
‎a fost la înmormântarea mamei mele.
‎Oi fi eu un ticălos dur și nepăsător
‎dar asta nu înseamnă că nu pot fi
‎și un bun actor.
‎Mama era o femeie deprimată.
‎O femeie foarte deprimată.
‎Era atât de deprimată,
‎încât și-a tatuat cuvintele ‎„a nu se resuscita în cazul accidentării”
‎pe toți copiii ei.
‎Aș zice că au trecut 10, 11 ani ‎de la înmormântarea mamei.
‎Anul trecut...
‎am pus să fie dezgropată...
‎pentru a rezolva o dispută legală ‎dintre mine și frații mei.
‎S-a dovedit că m-am înșelat.
‎Chiar e ilegal.
‎Nu poți să...
‎Nu, nu e voie. N-ai voie.
‎Trebuie să mărturisesc
‎că părinții mei au fost, de fapt, ‎niște oameni rezonabili
‎când m-au crescut.
‎Asta doar dacă ‎nu-mi găseau droguri în dormitor.
‎Dacă da, se drogau zile în șir.
‎Cred că cea mai mare ciudățenie ‎a familiei...
‎Erau ciudați în privința sexului. ‎Eram cel mai mare dintre cei 5 frați,
‎într-o casă micuță.
‎Când părinții mei voiau timp singuri
‎ne adunau și ne spuneau: ‎„Copii, jucați-vă de-a v-ați ascunselea!”
‎Și apoi se încuiau ‎în dormitor pentru o oră.
‎Sigur că eu știam mereu ‎ce făceau acolo. Adică,
‎eu mă ascundeam în camera lor.
‎Ai mei își făceau griji legate de sex.
‎Cred că cel mai rușinos moment al meu
‎a fost când m-au prins ai mei uitându-mă
‎la pornografie cu dominație ‎și brutalități...
‎peste umărul lor.
‎Și n-am să uit...
‎niciodată, prima oară când am făcut sex.
‎Știți poveștile alea
‎despre copii care-și pierd virginitatea ‎cu babysitterul mișto?
‎Eu eram babysitterul.
‎Puteam să deschid cu gluma asta, ‎dacă voiam.
‎Nu-mi place rasismul.
‎Mulțumesc!
‎Nu înțeleg.
‎De ce să urăști?
‎De ce ai alege să urăști?
‎De ce ai alege să urăști un grup masiv ‎de oameni
‎doar din cauza comportamentului lor?
‎Nu știu ce credeți voi,
‎dar îmi pare o gândire foarte limitată.
‎Acum, rasismul...
‎începe să fie o problemă ‎în țara asta.
‎M-am documentat puțin.
‎Am aflat că unii membri ai familiei mele ‎dețineau sclavi.
‎Nu mi-a venit să cred.
‎Propriul meu frate!
‎M-am mai documentat puțin.
‎Am aprofundat subiectul ‎și am aflat asta.
‎E o statistică reală.
‎Știați că există mai mulți sclavi ‎pe lume, în vremurile noastre
‎decât în orice alt moment?
‎Un număr mai mare de sclavi în lume ‎în acest moment
‎decât în orice alt moment istoric.
‎Aveți o slujbă nasoală?
‎Imaginați-vă
‎cum e să numeri sclavi.
‎Dacă nici la asta nu râdeți, ‎nu știu ce dracu' să vă zic.
‎Nu e ca și cum testez gluma asta, ‎o etalez.
‎Acum, eu nu mă consider un rasist, ‎desigur,
‎dar mă înfurii
‎când mi se spune că nu înțeleg fenomenul.
‎Înțeleg foarte bine ce e rasismul.
‎Mi-am luat odată bătaie ‎de la o gașcă de neonaziști.
‎M-au bătut crunt.
‎Am stat în spital o săptămână.
‎Pot spune...
‎că a fost o inițiere brutală.
‎Acuma...
‎ne place să ne distrăm.
‎Dar, serios vorbind, ‎trebuie să fii foarte atent
‎când spui glume ironice ‎pe tema rasismului,
‎odată ajuns la nivelul meu.
‎Când ești un comediant prost, ‎poți spune orice.
‎Ai libertate supremă.
‎I-ați văzut pe ratații ăia ‎cum își iau zborul.
‎Dar când ajungi la nivelul meu,
‎ai o responsabilitate, înțelegi?
‎De pildă, am spus odată ‎o glumă rasistă la televizor.
‎A doua zi, am primit o scrisoare ‎de la un adept al supremației albilor
‎din Jacksonville, Florida.
‎Mi-a dat fiori!
‎A început să mă laude.
‎„Mulțumesc mult, Anthony!
‎Mulțumesc că n-ai denigrat rasa albă, ‎superioară.
‎Mersi că ai făcut mișto ‎de toate celelalte rase
‎așa cum e firesc.
‎Și pot să-ți ofer 100 000 de dolari
‎să vii în Jacksonville, Florida, ‎să ne ții un spectacol privat
‎mie și amicilor mei, ‎care au aceleași principii.
‎I-am răspuns pe loc.
‎Și i-am zis: „În niciun caz.
‎Tu ești împotriva ‎tuturor principiilor mele,
‎târâtură zgârcită ce ești!”
‎Mă consider un bărbat modern.
‎Încerc să accept toate rasele,
‎culturile, religiile.
‎Poate nu și religiile, ‎dar celelalte două, sigur.
‎Dar nu sunt mereu perfect.
‎Uneori mai fac și greșeli.
‎De exemplu,
‎în fiecare zi...
‎zilnic, în Los Angeles, vecinul meu ‎latino-american încearcă să-mi vorbească.
‎Nu pricep o iotă.
‎De nouă din zece ori sunt politicos.
‎Zâmbesc și dau din cap.
‎Dar alaltăieri,
‎alaltăieri, eram obosit,
‎eram mahmur,
‎fumasem niște iarbă,
‎luasem un pumn de pastile,
‎și nu eram în formă.
‎Și mi-a sărit țandăra.
‎I-am zis: „Hei, cretinule!
‎Suntem în America.
‎Eu nu vorbesc limbajul semnelor.”
‎Asta, da...
‎Asta...
‎mi se pare o glumă tare!
‎Credeți că-i ironizez pe latino-americani,
‎dar virez brusc la stânga.
‎și mă iau de surzi, în ultimul hal...
‎aproape fără motiv.
‎Fraților, chestiile astea ‎mă fac pe mine fericit.
‎Și nu sunt multe chestii
‎care să mă binedispună mereu.
‎Există un lucru
‎care mă binedispune mereu.
‎Ador să văd asta.
‎Ador să văd cupluri de bătrâni...
‎Ador să văd cum cuplurile de bătrâni mor
‎unul după altul.
‎Ador asta.
‎Decupez din ziar anunțul ăla ‎de fiecare dată când îl văd.
‎Nu există ceva mai romantic în ochii mei
‎decât un omor-suicid ‎executat așa, ca la carte.
‎Pe bune.
‎De fapt,
‎acum că mă aud spunând asta tare,
‎poate e mai corect să spun,
‎că-mi place omorul și sinuciderea.
‎Fiindcă e adevărat.
‎Nu mă înțelegeți greșit, ‎îmi plac toate tipurile de suicid.
‎Dar omorul-suicid e preferatul meu.
‎Am prieteni îngrijorați pentru mine.
‎Mă întreabă: „De ce te atrage suicidul?
‎Ai tot ce-ți dorești.”
‎Da.
‎Tot în afară de o tentativă ‎reușită de suicid.
‎Cred că a început ‎să mă intereseze subiectul după colegiu,
‎când am lucrat la o linie de asistență ‎pentru sinucigași.
‎Doar două zile.
‎O zi, jumate, de fapt. ‎M-au zburat de acolo rapid.
‎Mi-au zis: „Anthony, ‎trebuie să te concediem.
‎Jumătate din oamenii pe care îi asiști
‎se sinucid până la urmă.”
‎Le-am zis: „Nu prea e corect.
‎O mare parte din ei formaseră greșit.”
‎Vreau să spun...
‎Ce vreau să zic cu asta e...
‎că ar trebui să mă credeți.
‎Ar trebui să mă credeți când vă zic ‎că mă pricep la sinucideri
‎și că omorul-suicid e cel mai tare!
‎Ce altceva ar mai fi?
‎Suicid asistat de medic? ‎Să n-aud de mizeria aia diluată.
‎Îți bați joc de mine?
‎Suicid în licee?
‎Suicid la liceeni? Nu.
‎Facultatea e importantă.
‎La mine merge
‎doar cu omorul-suicid, ‎ăla e cel mai tare.
‎Mi se pare că nu mă credeți.
‎E în ordine.
‎Sunt un profesionist.
‎Ia să vedeți cum vă conving.
‎Afli că prietenul tău, Jeff, ‎s-a sinucis.
‎Ești distrus.
‎„O, Doamne! Ce aș fi putut să fac ‎să-l salvez pe amicul Jeff?”
‎Afli că prietenul Jeff și-a omorât ‎soția și apoi s-a sinucis.
‎Reacția ta e:
‎„Frate, cu Jeff chiar nu-i de glumit, nu?
‎Să moară mama, Jeff!
‎Nu-l credeam în stare pe găliganu' ăla!
‎Trebuia să-l tratez cu mai mult respect.
‎Jeff era mafiot!
‎Nu înghițea căcat de la nimeni!”
‎Ăsta...
‎e doar un motiv...
‎pentru care omorul-suicid e mișto.
‎Ascultați-mă...
‎omorul-suicid...
‎E practic o crimă fără victime.
‎Ai voie
‎să-ți ucizi soția.
‎Ai voie să-ți ucizi soțul.
‎Ar trebui totuși să fiți căsătoriți ‎ca să nu păreți nebuni, dar...
‎ai voie să-ți omori soțul.
‎Nu trebuie decât să te omori și pe tine ‎imediat după.
‎Nu au ce să-ți facă,
‎e tandea pe mandea, ‎ești mai presus de lege.
‎Ce dracu' are publicul din seara asta?
‎Vreți să spuneți ‎că mai sunt sceptici printre voi?
‎Spuneți că ar mai fi oameni prezenți aici
‎care tot nu cred că omorul-suicid ‎e caimacul crimelor?
‎Bine.
‎Atunci hai s-o luăm altfel.
‎Mergi pe stradă.
‎Vine cineva la tine ‎și te pocnește în față,
‎îl vei reclama, fără îndoială.
‎Dar dacă mergi pe stradă,
‎vine cineva, te pocnește în față,
‎face un pas în spate,
‎și se pocnește și pe sine în față.
‎„O zi bună, domnule!”
‎Nu?
‎Nici n-ai mai avea ce povesti prietenilor.
‎Omorul-suicid...
‎Liniște!
‎Omorul-suicid e o crimă fără victime
‎atâta timp cât nu lăsați în urmă copii.
‎Îi ucideți și pe ei.
‎Da, spre asta mă îndreptam de la început.
‎Acuma,
‎o să închei cu povestea asta.
‎Și dacă nu erați hotărâți în privința mea, ‎în seara asta,
‎atunci, vă rog din suflet,
‎dați-mi voie ‎să vă lămuresc dracului odată!
‎Acum câteva luni,
‎mi-am dus o prietenă ‎la o clinică să avorteze.
‎Urcați la bord acum, dacă aveți chef.
‎Va fi o poveste foarte lungă
‎și foarte adevărată.
‎Mi-am dus prietena să facă avort. ‎Fiți fără grijă,
‎nu era copilul meu,
‎nu era important.
‎Nu știu dacă ați făcut asta vreodată.
‎Să ajuți pe cineva să meargă să avorteze. ‎E un mare favor.
‎E un mare deranj.
‎Nu e ușor de făcut.
‎Nu e ușor deloc.
‎Să ne înțelegem,
‎susțin libertatea alegerii, ‎dar totuși...
‎m-am gândit în mașină tot drumul ‎cât o conduceam: „La naiba!
‎Trebuie să existe alt mod...
‎de a face rost de idei pentru stand-up.”
‎Și, da,
‎am zis că susțin libertatea alegerii, ‎dar asta nu înseamă că susțin avorturile.
‎Poți face altfel de alegeri.
‎Dacă nu vrei copilul, îl poți naște totuși
‎și îl poți lăsa ‎la poarta unității de pompieri.
‎Ți-l calcă ei cu mașina.
‎E adevărat.
‎Da.
‎E legal.
‎Din perspectiva mea, ‎ei sunt eroii noștri dinainte de 9/11.
‎O glumiță de New York așa, pentru voi.
‎Acum...
‎Oamenii mă aud zicând povestea asta
‎și-mi spun mereu același lucru:
‎„Anthony, ești un bun prieten.
‎Tu ai face asta pentru cineva. ‎Ești un prieten bun.”
‎Du-te dracului! Nu sunt.
‎Nu-s un prieten bun.
‎Sunt un prieten minunat!
‎Știți care-i diferența?
‎Prietenii minunați se trezesc la 6:00.
‎Prietenii minunați conduc până la tine.
‎Prietenii minunați te duc cu mașina ‎la clinică să faci avort.
‎Prietenii buni...
‎Prietenii buni au grijă de copil, ‎ocazional.
‎Să știți că m-am gândit la asta,
‎mult de tot.
‎Și tot nu știu, ‎dacă era vorba de copilul meu...
‎aș fi insistat să-l păstreze?
‎Mă gândesc la vorbe de genul: ‎„Dacă copilul ăsta al tău
‎ar fi devenit un mare artist cândva?”
‎N-am nevoie de competiție.
‎Unii mă întreabă: „Cum a fost
‎când ai dus-o ‎pe prietena ta să avorteze?”
‎A fost plictisitor.
‎Nu știu de ce am crezut ‎că o să fie distractiv și palpitant.
‎Dar, credeți-mă,
‎singurul mai dezamăgit decât mine ‎de ziua aia
‎a fost doar bebelușul. Ați înțeles?
‎A fost atât de plictisitor.
‎Am fost doar eu, singur, ‎timp de două ore jumate
‎în sala de așteptare ‎a unei clinici, mort de plictiseală.
‎Nu știu dacă ați fost vreodată ‎într-o astfel de sală de așteptare,
‎dar revistele nu-s strălucite.
‎Toată clinica e plină de copii, ‎dintr-un motiv ciudat.
‎Cel puțin așa credeam, că sunt copii.
‎Dar erau doar fantome.
‎E o mică diferență...
‎acolo, înțelegeți?
‎Da, ăsta a fost punctul culminant ‎al poveștii.
‎Și sunt doar la jumătate.
‎Deci, stăteam în sală demult
‎și eram atât de plictisit,
‎încât mintea a început să-mi zburde
‎și m-am gândit la prietena mea
‎și prin ce trecea ea ‎în spatele acelor uși.
‎Și, aproape imediat,
‎gândurile s-au întors spre mine.
‎Și mi-am zis: „Anthony,
‎ce o să-i spui când va ieși de acolo?
‎Ar trebui să-i spui ceva drăguț, ‎ar fi bine să ai un plan.”
‎Căci, n-o să vă mint, fraților, ‎am dat-o rău în bară când a intrat.
‎N-am avut nimic drăguț de zis. ‎Eram nepregătit.
‎Doctorul a strigat-o,
‎ea s-a ridicat,
‎s-a întors, m-a privit încă o dată ‎iar eu m-am panicat.
‎I-am zis doar...
‎„Să-l faci praf acolo!”
‎Nu sunt mândru de asta, să știți.
‎Consider că a fost un eșec total.
‎Și cel mai rău a fost când am vrut ‎să batem cuba, realizez asta acum.
‎Evident că m-a privit ‎ca pe un nemernic, dar...
‎ea mă judecă pe mine?
‎Era multă presiune pe mine.
‎Trebuia să mă gândesc la ceva ‎de zis când avea să iasă.
‎Dar nu mă pricep la astea.
‎Nu e specialitatea mea.
‎Lucruri drăguțe ‎de zis oamenilor aflați în necaz.
‎Cea mai bună opțiune ‎la care m-am gândit de unul singur a fost:
‎„Hei, ai mai slăbit?”
‎Știu, da.
‎Știu.
‎Nici de asta nu sunt mândru.
‎Nu fac nimic cu asta.
‎Nu-i pot zice asta prietenei mele. ‎Nu ajută la nimic.
‎Decât că m-a făcut să râd.
‎Și atunci mi-am dat seama
‎că chicoteam de unul singur...
‎în sala de așteptare...
‎a unei clinici de avorturi.
‎M-am surprins și m-am oprit, ‎m-am uitat în jur
‎și am văzut un cuplu așezat în fața mea.
‎Tipul și-a ferit privirea, dezgustat, ‎parcă voia să mă ia la bătaie.
‎Dar femeia se apleacă spre mine ‎și zice:
‎„Hei, Anthony! Sunt mare fană!”
‎Comentariu mereu apreciat. ‎Nu e niciodată un moment nepotrivit.
‎E binevenit în orice trimestru.
‎Peste două minute, ‎iese o asistentă,
‎vine la mine,
‎îmi întinde niște hârțoage și spune:
‎„Ai venit cu Jessica pentru avort?”
‎Eram atât de plictisit.
‎Am țâșnit, pur și simplu, din scaun ‎și am zis:
‎„Cum adică? Nu pentru ecografie?”
‎Și apoi am râs pentru mult timp.
‎Adică,
‎am râs de era să-mi frâng coloana.
‎Dacă vă întrebați de asistentă. ‎S-a comportat profesionist
‎N-a râs deloc.
‎Deci mai aveam puțin timp de așteptat
‎și mi-a picat fisa: „Anthony,
‎ești o persoană oribilă.
‎Și n-o să-ți vină o vorbă bună ‎de zis prietenei tale.
‎Nu mai bine îi iei tu un cadou,
‎ceva care s-o binedispună puțin.
‎Astfel încât să nu trebuiască ‎să zici nimic.”
‎Dar ce poți să-i cumperi
‎cuiva care tocmai a făcut avort?
‎Habar n-aveam.
‎Așa că am căutat pe Google.
‎Poți căuta asta.
‎A funcționat.
‎Mi-a apărut un site web
‎și mă bucur că m-am uitat pe el. ‎M-a ajutat mult.
‎Căci prima mea idee,
‎o moneda comemorativă, nu există.
‎Dap.
‎Se pare că n-a existat niciodată.
‎Cred că am visat-o.
‎A doua idee:
‎flori.
‎Florile merg oricând, nu?
‎Nu conform acelui site.
‎Pe site scria: „Nu-i luați flori,
‎florile constituie un gest romantic
‎și trebuie duse acasă și puse în apă.
‎N-o puneți să facă asta ‎într-o zi ca asta.”
‎Acel site spunea
‎că florile sunt cel mai neinspirat cadou ‎pe care-l poți face
‎cuiva care tocmai a avortat.
‎Atunci am urmat sfatul lor.
‎Dar nici acuma nu-s convins.
‎Simt că putem fi toți de acord ‎că cel mai prost cadou
‎pentru cineva care a avortat
‎ar fi o cutiuță de luat resturile acasă.
‎Dacă vă gândiți la ceva mai rău, ‎schimb gluma idioată.
‎Răspunsul e această cutie pentru resturi.
‎Ar fi foarte neinspirată.
‎Ar fi ca un duș rece
‎în ziua avortului. Nu.
‎Acest site susține ‎că ar fi un singur lucru,
‎un sigur cadou potrivit
‎pentru cineva care tocmai a avortat.
‎Răspunsul ar fi o suculentă.
‎Știți ce e o suculentă?
‎Că a trebuit să caut și asta pe Google.
‎Dacă nu știați, suculenta e o plantă din ‎deșert.
‎E ca un cactus, ‎o plantă care n-are nevoie de apă.
‎E o plantă care-și obține nutrimentele ‎din aer.
‎Am zis: „În niciun caz!”
‎Nu i-aș face asta ‎prietenei mele, Jessica.
‎Nu i-aș putea spune: ‎„Poftim, Jessica.
‎Iată, încă un lucru de care ‎nu va trebui să ai grijă vreodată.”
‎N-aș face așa ceva. ‎Mă credeți un monstru?
‎Așa că nu i-am luat nimic.
‎A ieșit până la urmă de acolo.
‎Nu i-am dat nimic. Nu i-am spus nimic.
‎M-am ridicat,
‎am îmbrățișat-o,
‎am ajutat-o să intre în mașină, ‎am dus-o acasă.
‎Am stat lângă ea pe canapea
‎ținând-o în brațe în timp ce plângea.
‎Am fost un prieten minunat.
‎Atât de minunat încât, ‎chiar și la câteva ore mai târziu,
‎după ce s-a oprit din plâns, s-a calmat ‎și a uitat tot incidentul...
‎eu eram încă acolo, lângă ea,
‎notându-mi toate aceste glume.
‎Acum,
‎partea mea favorită
‎din povestea asta reală de 15 minute ‎despre prietena mea și avortul,
‎cu care îmi închei show-ul, ‎sunt toate reacțiile
‎primite din public.
‎Unii râd, alții se înfioară, ‎alții sunt vizibil tulburați
‎și, adevărul e, fraților,
‎că mie îmi e totuna.
‎Dar cea mai tare reacție la povestea asta
‎favorita mea, ‎a fost acum câteva săptămâni.
‎O femeie din spatele sălii ‎s-a ridicat hotărâtă
‎și a urlat: „Scuză-mă!
‎Scuză-mă, Anthony,
‎dar ce e așa amuzant despre avort?”
‎Și eu i-am zis: „Doamnă,
‎tocmai ți-am zis.”
‎Mulțumesc, tuturor! ‎Ați fost un public minunat!