EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Så,
min bästa väns fru är nyfrälst
och vi kommer inte alls överens.
Häromdagen ringde hon mig för att skälla på mig.
Hon sa att jag är ett dåligt inflytande på hennes man
för han kallade henne ett fult namn.
Jag sa, "Vad?
Kallade han dig bitch?"
Hon sa, "Nej, Anthony.
Han använde inte B-ordet."
Jag sa, "Oj."
Kallade han dig fitta?"
Hon sa, "Nej". Jag sa, "Då hörde han inte det från mig."
Ja, det är nog det bästa skämtet att öppna med någonsin.
För även om du aldrig har hört talas om mig tidigare,
vilket jag tvivlar på.
Du lyssnar på det första skämtet och tänker, "Jag fattar.
Han är helt jävla fantastisk."
Min syster fick precis en bebis.
Min syster skaffade barn för att försöka rädda förhållandet.
Men jag pratar fortfarande inte med henne.
Detta kommer ta evigheter.
Livet är underligt ibland, eller hur? Jag kan inte gå in på detaljer nu.
Men tidigare i veckan
fick jag det bästa telefonsamtalet jag någonsin har fått.
Och bara fem minuter senare
fick jag ett annat samtal
och fick veta att min pappa är på sjukhus.
Jag sa, "Ja, jag fick precis reda på det."
Lyssna, jag vill inte ge er fel intryck.
Jag hatade inte min pappa.
Min pappa var ingen ond människa.
Till exempel, jag såg aldrig,
inte en enda gång, aldrig någonsin
min pappa slå min mamma.
Jag menar, han var snabb och man kan inte...
...man kan inte lära ut snabbhet, det kommer inifrån.
Jag kommer ihåg när jag var 13
fick mamma diagnosen att hon hade Parkinsons
och min pappa gav upp direkt.
Sa, "Jag klarar inte av detta, jag kan inte leva så här"
och packade bilen.
Så, när jag var en 13-årig pojke
fick jag kavla upp ärmarna och säga, "Okej.
Antar att jag åker med pappa.
Låter som mamma behöver lite tid för sig själv.
Jag tänker som många andra killar.
Jag kommer aldrig glömma
den enda gången jag såg min pappas penis.
Jag sa, "Pappa,
sms:a inte sådant skit."
När jag var liten rörde vår familj ofta på sig.
Men nu är alla feta som fan.
Så ni förstår...
Så i förstår hur vansinnig min familj är,
jag är inte ens den största skitstöveln i vår familj.
Jag har en kusin.
Alla hatade denna kusin, min egen familj hatade denna kusin.
Och sedan för ett par år sedan
ramlade min kusin av en häst
och bröt nacken.
Vi kallar det för Superman incidenten.
För den hästen är en hjälte.
När jag gick i gymnasiet hade min skola en blind vaktmästare.
Hundra procent, totalt blind.
Alla de andra eleverna skämtade och sa
att han blev blind för att han onanerade för mycket.
Och jag trodde på det då.
Jag var ung, jag visste inte.
Det var inte förrän jag blev äldre, visare som jag förstod att det bara var
något de brukade säga
för att förklara varför han alltid onanerade.
En av mina goda vänner är narkoleptisk.
Narkoleptisk. Det är helt galet.
Ena minuten har vi en konversation och allt är helt normalt.
Och sedan helt plötsligt har vi sex.
Fattade ni?
Om ni inte fattade det skämtet, oroa er inte.
Nästa skämt är precis som det förra.
Bara dumt.
En av mina gamla vänner från gymnasiet är nu läkare
på akuten.
Han berättade att 25% av hans arbete
består av att dra ut främmande föremål från folks rövar.
Vi pratar inte så ofta längre.
Men jag träffar honom ideligen.
Om ni inte fattade några av de skämten, hur listade ni ut Netflix?
Jag bor i Los Angeles.
Som ni fan önskade ni kunde.
Jag gillar mitt ställe.
Gillar inte mina grannar speciellt.
Jag bor på samma gata
som tre olika familjer som tillhör Jehovas Vittnen.
Och oavsett hur många gånger jag säger "Nej, absolut inte."
De kommer ändå två gånger i veckan
och säger, "Anthony,
var snäll och sluta slänga stenar på våra hus."
"Försök inte frälsa mig."
De är inte ens mina värsta grannar.
En av mina grannar precis bredvid är en 90-årig man
som har Alzheimers.
Och varje dag
klockan 9.00
knackar han på min dörr och frågar om jag har sett hans fru.
Vilket betyder
att varje morgon
klockan 9.00
måste jag förklara för en 90-årig man med Alzheimers
att hans fru har varit död länge.
Jag har funderat på att flytta.
Jag har funderat på att inte öppna dörren på morgonen,
men ärligt talat,
är det värt det
bara för att få se leendet på han läppar.
Ja, av någon anledning gillar publiken det skämtet.
Min mormor lider av demens just nu.
Hon glömmer vem hon är,
går ut ur huset och är vilse i timmar.
Det är problematiskt.
Så vad jag gjorde
var att sätta en bjällra runt hennes hals.
Visst, det låter omänskligt.
Men problemet är löst.
Jag menar, den är
riktigt tung.
Om ni inte skrattar nu
så är problemet er fantasi.
Var inte arg på mig för att ni inte vet hur stora bjällror kan vara.
Jag kommer ihåg, ett par veckor efter min morfar dog.
Min pappa hittade en stor gömma
med gammal pornografi.
Ärligt talat, en pinsam mängd
gammal pornografi.
Så jag skyllde det på morfar.
Min morfar dog för ett par år sedan.
Men han dog som en kung.
Och ingen var arg.
Min morfar dog på vad som måste vara bästa tänkbara sätt.
Min morfar dog i en hammock, på en strand i Hawaii
under solnedgången.
Det är så jag vill dö.
Strypt till döds.
Det verkar roligt.
Ibland...
Ibland undrar jag om jag skulle kunna döda någon.
Har jag vad som behövs för att ta ett människoliv?
Sen kommer jag ihåg,
"Just det, Debbie.
Hur kan man glömma Debbie?"
Hon var speciell.
På tal om speciell,
var hos doktorn för ett par veckor sedan,
fick veta att jag är speciell.
Gick till doktorn, tog ett blodprov.
Resultatet kom tillbaka.
Doktorn sa att min blod typ
är o-negativ.
Vet ni vad det betyder?
Det betyder att jag fan är bäst.
Det betyder att jag är en universell donator.
Det betyder att jag kan ge mitt blod till vem som helst i världen
som också har AIDS.
Jag skäms inte att säga detta,
jag hatar i princip
varenda religion i hela världen.
Låt mig upprepa det.
Jag hatar i princip
varenda religion i hela världen.
Visste ni att det finns en religion
som heter Christian Science?
Deras tro säger
att även om deras egna barn är sjuka och döende
och allt de behöver för att rädda deras liv är lite medicin
så låter deras tro dem inte ge sina egna barn den medicinen.
Det är den enda bra religionen.
Jag sa, "Ge mig en kopp som jag kan sätta tandborstar i."
Okej, lyssna,
visst är det bra med skämt.
Jag vill ta ett par minuter för att prata om något
som är viktigt för mig.
Och jag vill inleda med att säga att det finns många människor
som säger att ståuppkomiker ska hålla sig till komedi
och inte prata om något annat.
Jag håller inte med.
Jag anser inte att ståuppkomedi alltid måste vara rolig.
Ståuppkomedi måste inte alltid vara underhållande.
Ibland handlar det om att säga sanningen till dem i makt.
Ibland
handlar det om att påpeka vad som är fel i världen
även om det inte är populärt.
Så vänligen,
unna mig detta.
Med allt det hemska som händer i Amerika just nu
och ni vet exakt vad fan jag pratar om.
Med allt det hemska som händer i detta landet just nu,
det som gör mig mest galen är de människor som ser
allt detta hemska hända
och de flippar fortfarande ut över små saker.
Det som retar mig mest i Amerika idag
är folk som ser allt detta hemska hända
och trots det överreagerar de beträffande saker som inte betyder något.
Till exempel...
...har ni någonsin tappat en bebis?
Snacka om att folk överreagerar.
Om man tappar en bebis i Amerika idag
så går folk i taket innan bebisen ens når golvet.
Och det är inget att oroa sig för.
Hur vet jag det?
För jag gör det om och om igen.
Faktum är
att jag nog aldrig har hållit en bebis
till fullbordandet.
Ni kanske tänker, "Anthony,
hur kunde du tappa en bebis?"
Har ni någonsin hållit en bebis?
Hur kan man inte?
Det är så lätt.
Det är en tvåstegsprocess.
Kanske mindre.
Om du skulle fråga Anthony,
"Varför skulle någon någonsin låta dig hålla deras bebis?"
Svaret är enkelt.
Försumlighet
Jag älskar det.
Det är en hobby.
På den negativa sidan,
den enda nackdelen jag ser
är att det är pinsamt.
Folk försöker skämma ut dig när du tappar deras bebis.
Trots att jag nästan alltid får det att se ut som en olycka.
Därför är detta så häftigt. Har ni gjort detta?
Har ni någonsin tappat en bebis...
...och sedan skopat upp den snabbt innan någon ser dig?
Ärligt talat,
bästa känslan i världen.
Man lämnar bara tillbaka bebisen och ingen vet vad som hände.
Speciellt,
inte den bebisen.
Hände mig förra helgen.
Jag var på fest.
En av mina vänner sa "Anthony, jag måste gå på toaletten.
Kan du hålla min bebis?"
Och jag säger sanningen.
Jag är alltid 100% ärlig.
Jag säger, "Ja,
en liten stund."
Jag höll bebisen 30, 45 sekunder, personligt rekord.
Tappade bebisen.
Skopade upp den innan någon såg mig.
Det var nära ögat.
Var tvungen att springa ner tre våningar.
Ärligt talat förstår jag inte
hur rättssystemet fungerar i detta landet.
Jag tycker det är orättvist,
onödigt förvirrande.
Här är ett exempel,
en av mina grannars ungar klättrar upp i ett träd på deras egendom.
Ramlar ner från trädet
och landar på mitt staket.
Nu säger de att jag måste skaffa advokat
om jag vill behålla min halva av ungen.
Hur är det rättvist?
Och vem ska betala för uppstoppningen?
Jag har en brorson som är två år gammal.
Två år gammal,
har redan varit på sjukhuset 27 gånger
för han har ätit mynt från golvet.
Vad fan?
Ärligt talat,
jag kan inte tappa tillräckligt med mynt.
Jag ska chocka er nu.
Jag ska chocka era hjärnor. Är ni redo?
Jag gillar inte barn.
Där är en nioårig flicka.
En liten nioårig flicka.
Liten nioårig flicka som bor i mitt kvarter,
som har ett glasöga.
Skrämmer livet ur mig.
Skrämmer mig ända in i ryggraden.
Varje gång hon ser mig
jagar hon mig.
Tills hon får tillbaka sitt öga. Det är så jobbigt.
Det är ett roligt skämt för er och jag ska förklara varför.
Det har fantastiskt värde.
Det är två skratt för priset av ett.
Ni kan skratta åt vad jag sa,
vilket var skit roligt.
Och sedan får ni ett andra skratt när ni föreställer er mig
stjäla ett barns glasöga.
Och de flesta när de föreställer sig det
ser de mig springa fram och dra ut det
och sedan springa iväg.
Fel.
Man kan inte bara springa fram och dra ut någons glasöga.
Vet ni varför?
Om ifall man gissar fel.
Om man gissar fel så är det inte längre roligt bus.
Nu är du i trubbel.
Faktum är
är att det var så hon miste sitt öga till att börja med.
Vad man vill göra
om du någonsin är i den situationen.
Slå henne på baksidan av huvudet, inte hårt.
Det är ett barn, man vill inte skada det.
Bara hårt nog för att
få det fina glasögat.
Jag har märkt att ju äldre jag blir ju mer upprörda blir kvinnor
när man pratar om barn.
Jag menar inte skämt om barn,
Det blir upprörda när ämnet barn dras upp.
Jag har en vän som precis fick reda på att hon inte kan få barn.
enligt barnskyddslagen.
Visste ni en sak?
Visste ni att medelmänniskan äter nio spindlar
när jag lagar mat åt dem?
Jag vet inte om ni vet vad en falsk premiss är men,
jag har en katt.
Det måste ha varit en vildkatt för så fort den kommer utomhus
springer den genast iväg och dödar något,
drar in den i huset och lämnar den vid mina fötter.
Jag har haft den i ungefär en månad och jag lovar att vi har
en ordentlig tävling på gång.
Ärligt talat så gillar jag inte katter.
Jag tycker bättre om hundar.
Jag hade en Grand Danois.
Vet ni vad en Grand Danois är?
En stor, hög, smal hund.
Marmaduke var en Grand Danois, Scooby Doo.
De kallade dem "hjärtekrossare-rasen",
för de lever normalt bara i åtta år,
men med rätt diet, motion och uppmärksamhet
fick jag ner det till fyra.
Det var fantastiskt. Det var den perfekta gymnasiehunden.
Det var det verkligen.
Tror ni inte jag kan dra ett till djurskämt? Åt helvete med er.
Lyssna på detta...
När jag var liten
hade jag en sköldpadda.
En pytte liten sköldpadda i ett akvarium.
En sommar åkte jag på läger.
Medan jag var på läger dog sköldpaddan.
När jag kom hem ljög min pappa för mig.
Han sa, "Anthony, din sköldpadda lever och mår bra
men den bor hos din mamma nu."
Och jag trodde på det.
Tills några dagar senare när jag var ute och grävde i trädgården
och hittade min mammas kropp.
Värsta dagen i mitt liv. Jag älskade den sköldpaddan.
Okej, lyssna. Jag vet, jag vet, jag är medveten om
att jag låter som en tuff, kall skitstövel här uppe.
Faktum är,
att den enda gång jag har gråtit offentligt i hela mitt liv
var på min mammas begravning.
Jag kanske är en tuff, kall skitstövel
men det betyder inte att jag inte också är
en jäkligt bra skådespelare.
Min mamma var en deprimerad kvinna.
Min mamma var väldigt deprimerad.
Min mamma var så deprimerad
att hon hade orden "vid olycksfall, vänligen återuppliva ej" tatuerade
på alla sina barn.
Min mammas begravning var cirka tio, elva år sedan nu.
Förra året,
begärde jag att de grävde upp hennes kropp
för att lösa en rättslig tvist med mina syskon.
Jag hade tydligen fel.
Det är olagligt.
Man kan inte...
Man kan inte bara göra det. Nej.
Nu borde jag erkänna
att mina föräldrar faktiskt var ganska rimliga människor
när jag växte upp.
Förutom om de hittade knark i mitt sovrum.
Då var de höga i flera dagar.
De mest underliga i min familj,
min familj var knäppa beträffade sex, jag var äldst av fem barn
i ett pyttelitet hus.
När mina föräldrar ville vara ensamma
brukade de samla ihop oss och säga, "Barn, gå och lek kurragömma."
Sedan låste de sovrumsdörren i en timme.
Jag visste så klart alltid vad som hände därinne.
Jag gömde mig i deras rum.
Mina föräldrar är knäppa när det gäller sex.
Jag tror det mest generade jag någonsin har varit
var när mamma och pappa kom på mig när jag tittade på
riktigt hård bondagepornografi...
...över axlarna på dem.
Jag kommer aldrig glömma...
Jag kommer aldrig glömma första gången jag hade sex.
Ni vet historierna man hör
om hur ungdomar förlorar oskulden med den snygga barnvakten?
Jag var barnvakten.
Ja, jag kunde ha börjat med det skämtet.
Jag gillar inte rasism.
Tack.
Jag fattar inte.
Varför ska man hata?
Varför väljer man att hata?
Varför väljer man att hata en hel människogrupp
på grund av hur de alla uppför sig.
Jag vet inte vad ni tycker,
men jag tycker det är ganska trångsynt.
När det gäller rasism så
börjar det bli ett problem i detta landet.
Jag gjorde lite forskning.
Upptäckte att en av mina familjemedlemmar brukade äga slavar.
Jag trodde inte mina ögon.
Min egen bror.
Jag forskade lite till.
Grävde lite djupare och fick reda på detta.
Detta är sant.
Visste ni att det faktiskt finns fler slavar i världen idag
än någonsin tidigare.
Ett högre antal slavar i världen just nu
än i någon annan period i historien.
Tycker du ditt jobb är dåligt?
Tänk dig
att räkna slavar.
Om du inte skrattar åt det så vet jag inte vad jag ska säga.
Jag provar inte skämtet, jag tuffar mig.
Jag anser naturligtvis inte att jag är en rasistisk person,
men jag blir arg
när folk säger att jag inte kan förstå rasism.
Jag förstår rasism väldigt bra.
Jag blev nedslagen en gång av ett gäng skinheads.
Slog skiten ur mig.
Jag låg på sjukhus i en vecka,
och det var en
brutal initiering.
Okej,
vi gillar att ha roligt.
Men man måste verkligen vara väldigt försiktig
när man drar ironiska, rasistiska skämt
när man har kommit till min nivå.
När man är en dålig komiker kan man säga vad man vill
Det är sann frihet.
Ni har sett dem förlorarna, de klarar sig undan.
När man kommer upp på min nivå
då har man ett ansvar, eller hur?
Jag drog en gång ett ironiskt, rasistiskt skämt på tv.
Nästa dag fick jag beundrarbrev från en vit helrasist
i Jacksonville, Florida.
Verkligen skrämmande.
Han började berömma mig.
"Tack så mycket, Anthony.
Tack för att du inte nervärderade den fina, vita rasen.
Tack för att du skämtade om alla andra raser
som man borde göra.
Får jag betala $100 000,
kom ner till Jacksonville, Florida och gör en privat show bara för mig
och mina vita, rasistiska vänner."
Jag skrev tillbaka med en gång.
Och jag sa, "Absolut inte.
Du är motståndare till allt jag står för,
din snåla jävel."
Jag anser att jag är en modern man.
Jag försöker acceptera alla olika raser,
kulturer, religioner.
Kanske inte religioner, men definitivt de andra två.
Men jag gör inte alltid rätt.
Ibland gör jag misstag.
Till exempel,
varje dag...
...varje dag i Los Angeles försöker min latinamerikanska granne prata med mig.
Jag fattar ingenting.
Nio av tio gånger är jag artig.
Jag ler och jag nickar,
men häromdagen,
häromdagen var jag trött,
jag hade baksmälla,
jag hade rökt lite marijuana,
tagit en näve piller,
jag var i dåligt skick.
Jag blev förbannad.
Jag sa, "Lyssna, skitstövel.
Detta är Amerika.
Jag talar inte teckenspråk."
Så det...
...det...
...tycker jag är ett roligt skämt.
Ni tror jag ska skämta om latinamerikaner
och sedan tar jag en tvär vänstersväng.
Dissar de döva...
...nästan utan någon anledning.
Sådana grejer gör mig bara glad.
Det finns inte mycket i livet
som alltid gör mig glad.
En sak,
en sak som alltid gör mig lycklig.
Jag älskar när jag ser detta,
jag älskar när gamla, gifta par,
jag älskar när gamla, gifta par dör
väldigt nära varandra.
Jag älskar det.
Jag klipper ut det från tidningen varje gång jag ser det.
För mig finns det inget som är mer romantiskt
än ett gammaldags mord-självmord.
Sant.
Faktum är,
nu när jag säger det högt,
att det troligtvis är mer sant
att säga att jag älskar mord-självmord.
För det gör jag.
Missförstå mig inte, jag älskar alla självmord.
Men mord-självmord är min favorit.
Jag har vänner som är oroliga för mig.
De säger, "varför gillar du självmord,
du har ju allt."
Ja.
Allt förutom ett framgångsrikt självmordsförsök.
Jag tror jag började intressera mig för självmord efter gymnasiet,
när jag jobbade på en självmordshjälplinje.
Bara ett par dagar.
En och en halv dag egentligen, de sparkade ut mig snabbt.
De sa, "Anthony, vi måste göra oss av med dig.
Hälften av dem du pratar med
begår självmord."
Jag sa, "Det är orättvist.
De flesta var fel nummer."
Min poäng...
Min poäng är denna.
Ni borde alla lita på mig.
Ni borde alla tro mig när jag säger att jag vet att mitt självmord
och mitt mord-självmord nummer ett för evigt.
För vad annat har vi?
Läkarassisterat självmord? Ge mig inte den mesiga skiten.
Skämtar du?
Tonårssjälvmord?
Tonårssjälvmord? Nej.
Gymnasiet är viktigt.
Jag gillar,
jag gillar mord-självmord, mord-självmord är bäst.
Det verkar inte som ni tror mig.
Det är okej.
Jag är professionell.
Nu ska jag sälja detta.
Du hör att din vän Jeff precis har begått självmord.
Du är förkrossad.
"Herregud, vad kunde jag ha gjort för att rädda min vän Jeff?"
Du hör att din vän Jeff dödade sin fru och sedan sig själv.
Du tänker,
"Jäklar, Jeff menade allvar, eller hur?
Vad fan, Jeff.
Jag visste inte att han kunde göra det.
Skulle ha visat Jeff mer respekt.
Jeff var en tuffing. Han tänkte inte städa upp skiten.
Det
är bara en anledning
till att mord-självmord är toppen.
Lyssna på mig,
mord-självmord
är i princip ett brott utan offer.
Du får
lov att döda din fru.
Du får lov att döda din man.
Ni måste vara gifta annars verkar du galen, men...
Du får lov att döda din gemål.
Så länge du dödar dig själv omedelbart efter.
Då finns det inget de kan göra,
det går på ett ut, lagen kan inte röra dig.
Vad fan är det för fel på publiken ikväll?
Försöker ni säga att vissa av er fortfarande är skeptiska?
Säger ni att det finns folk här som fortfarande inte tror mig
att mord-självmord är exceptionellt?
Okej.
Tänk er detta.
Du promenerar på gatan.
Någon kommer fram och ger dig en knytnäve i ansiktet,
så kommer du garanterat stämma den personen.
Men om du promenerar på gatan
och någon kommer fram och ger dig en knytnäve i ansiktet,
tar ett steg tillbaka
och ger sig själv en knytnäve i ansiktet.
"Ha en bra dag."
Eller hur?
Du skulle inte ens berätta för dina vänner.
Mord-självmord...
Håll käften!
Mord-självmord är ett brott utan offer
så länge du inte efterlämnar några barn.
Måste döda dem också.
Det stämmer, det var dit jag ville komma.
Så,
jag ska avsluta med detta.
Så om ni har varit lite osäkra på mig ikväll, på ett eller annat sätt,
så snälla,
tillåt mig lämna er helt jävla pantade.
För ett par månader sedan,
för ett par månader sedan åkte med en vän som skulle göra abortrt.
Kom ombord med en gång om ni ska med.
Detta är en väldigt lång,
väldigt sann historia.
Åkte med en vän som skulle göra abort, oroa er inte,
det var inte min bebis,
den var inte viktig.
Jag vet inte om ni har gjort det.
Eller har hjälpt någon göra abort, det är en stor tjänst.
Det är en stor tjänst att göra någon.
Det är ingen lätt tjänst,
ingen lätt tjänst alls.
Missförstå mig inte, jag är helt för fritt val, men ändå...
Hela tiden jag körde henne tänkte jag, "Fan också.
Det måste finnas ett bättre sätt att
hitta på nytt material."
Och ja,
ja, jag sa precis att jag är för fritt val men inte att jag är för fri abort.
Det finns andra val.
Om du inte vill ha din bebis så kan du fortfarande föda den,
lämna den utanför vilken brandstation som helst i landet,
så kommer de köra över den för dig.
Det är sant.
Så är lagen.
Enligt min mening så var de hjältar före 9/11.
Ett roligt litet New York skämt för er.
Så...
Så när folk hör mig berätta denna historia
säger de alltid exakt samma sak,
"Wow, Anthony, du är en fin vän.
Typiskt dig att hjälpa någon så, Anthony. Du är en fin vän.
Fan heller. Det är jag inte.
Jag är inte en fin vän.
Jag är en fantastisk vän.
Vet ni vad skillnaden är?
Fantastiska vänner vaknar klockan sex på morgonen.
Fantastiska vänner kör till ditt hus.
Fantastiska vänner hämtar dig och kör dig för att göra abort.
Fina vänner...
Fina vänner är bara barnvakter.
Jag har tänkt på detta väldigt mycket,
väldigt mycket.
Och jag vet fortfarande inte om det hade varit min bebis,
hade jag då velat att hon behöll den?
Jag tänker på vad de brukar säga, "Tänk om din bebis
en dag blir en stor konstnär."
Jag behöver inte den konkurrensen.
Folk frågar mig, "Hur var det,
hur var det att köra din vän för att göra abort?"
Det var tråkigt.
Jag vet inte varför jag trodde det skulle bli roligt och spännande...
men tro mig,
den enda personen som var mer besviken än jag den dagen
var bebisen.
Det var så tråkigt.
Det var bara jag helt ensam i två och en halv timme
i en abortkliniks väntrum, totalt uttråkad.
Jag vet inte om ni har varit i en abortkliniks väntrum men
det finns inga bra tidningar.
Av någon anledning finns det en massa barn.
Jag menar, jag trodde de var barn.
Det visade sig att de var spöken.
Det är skillnad på det...
...på sätt och vis, eller hur?
Ja, det är höjdpunkten på historien.
Men jag är bara halvvägs igenom.
Så, jag är i väntrummet väldigt länge
och jag är så uttråkad
så efter ett tag börjar mina tankar vandra
och jag börjar tänka på min vän
och vad hon genomlider bakom dörrarna.
Och nästan med en gång
går tankarna tillbaka till mig själv.
Och jag tänker, "Anthony,
vad ska du säga till henne när hon kommer ut därifrån?
Du borde komma på något snällt att säga, ha en plan."
Jag ska inte ljuga, jag gjorde bort mig totalt när hon gick in.
Jag hade inte förberett något snällt, jag hade ingen plan.
Läkaren ropade hennes namn,
hon stod upp,
vände sig om och tittade på mig en sista gång och jag fick panik.
Jag bara...
"Döda det därinne."
Jag är inte stolt över det, förstår ni?
Jag anser det vara ett totalt misslyckande.
Och det värsta var min fist bump, jag vet det nu.
Ja, hon tittade på mig som jag var en skitstövel men
vad har hon för rätt att döma?
Men nu har jag press på mig.
Kom på något snällt att säga när hon kommer ut.
Jag är inte bra på det.
Det är inte min specialitet.
Komma på snälla saker att säga till folk när de mest behöver det.
Det bästa jag kunde komma på i mitt huvud var,
"Hej, har du gått ner i vikt?"
Jag vet.
Jag är inte heller stolt över det, okej?
Det är värdelöst.
Jag kan inte säga det till min vän, det är värdelöst.
Förutom att det fick mig att skratta.
Och det var då jag insåg,
jag skrattar för mig själv
i väntrummet
i en abortklinik.
Jag insåg det, jag slutade, tittade upp,
jag ser ett par som sitter mitt emot mig.
Killen tittar bort med avsky, som han vill slå ner mig.
Men kvinnan lutar sig fram och säger,
"Hej Anthony, stor fan."
Det uppskattar jag, aldrig fel tidpunkt för det, bokstavligen.
Oavsett graviditetsmånad.
Ett par minuter senare kommer en sköterska ut,
kommer fram till mig,
ger mig några dokument och säger, "Hej,
är du här för Jessicas abort?"
Och vid detta laget var jag så uttråkad.
Jag ställde mig upp så fort jag kunde och sa,
"Vänta! Du menar ultraljud?"
Och sedan skrattade jag ganska länge.
Jag menar,
kastade huvudet tillbaka och skrattade.
Om ni undrar vad sköterskan gjorde, oroa er inte, totalt professionell,
skrattade inte alls.
Så jag måste spendera lite mer tid i väntrummet
och då får jag en snilleblixt, "Anthony,
du är helt enkelt en hemsk människa.
Och du kommer aldrig på något snällt att säga till din vän.
Så varför inte köpa en present till henne,
en present så hon mår bättre.
På så vis behöver du inte säga något."
Men vad ger man
någon som precis har tagit abort?
Jag hade ingen aning.
Så jag tittade på Google.
Man kan se det på Google.
Det fungerade.
En hemsida kom upp
och jag är glad att jag tittade för det hjälpte mig.
För min första tanke
minnesmynt existerar inte.
Ja.
Det visar sig att det aldrig har funnits.
Jag måste ha drömt det.
Min andra tanke,
blommor.
Blommor fungerar väl alltid?
Nej, inte enligt hemsidan.
Hemsidan sa, "Ge henne inte blommor,
blommor är en romantisk gest
och hon måste ta hem dem och sätta dem i vatten.
Utsätt henne inte för det idag."
Enligt denna hemsida
är blommor den värsta gåva men kan ge någon
efter de har tagit abort.
Jag följde deras råd den dagen.
Jag vet inte om jag instämmer.
Jag tycker vi alla kan enas om att den värsta gåva man kan ge någon
efter de precis har tagit abort
är en to-go låda.
Kom på något värre så ändrar jag skämtet.
Svaret är "to-go låda".
Det skulle vara opassande.
Det skulle vara som en kalldusch
på abortdagen. Nej.
Enligt hemsidan finns det bara en gåva,
bara en gåva är passande
när någon precis har tagit abort.
Och det är en suckulent.
Vet ni vad en suckulent är?
För jag var tvungen att kolla på Google.
Om ni inte vet det så är en suckulent en ökenväxt.
Som en kaktus, en växt som inte behöver vatten.
En växt som får sin näring från luften, ge henne det.
Jag sa, "Absolut inte."
Jag skulle aldrig behandla min vän Jessica så.
Jag skulle aldrig, "Varsågod, Jessica.
Här är något annat du aldrig behöver sköta.
Jag skulle aldrig göra det, tror ni jag är ett monster?
Så jag köpte ingenting.
Hon kom så småningom ut.
Jag gav henne inte något, jag sa ingenting.
Jag bara reste mig,
gav henne en kram,
hjälpte henne till bilen, körde henne hem.
Jag satt bredvid henne på soffan,
och höll om henne medan hon grät.
Jag var en fin vän den dagen.
En sådan fin vän att till och med timmar senare, efter hon slutat gråta,
lugnat och glömt bort hela saken för evigt
satt jag fortfarande bredvid henne
och skrev ner alla dessa skämt.
Så,
min favoritdel
med att ha en sann 15-minutershistoria om att åka med min vän för att göra abort
för att avsluta showen med är de olika reaktionerna
jag får från publiken.
Vissa skrattar, vissa vrider sig i stolen, vissa blir synbart upprörda
och helt ärligt
är de av samma värde.
Men den bästa reaktionen, min favoritreaktion någonsin
från den historien var för ett par veckor sedan.
En kvinna längst bak ställer sig upp med stort självförtroende
och ropar, "Ursäkta mig.
Ursäkta mig Anthony,
men vad fan är så roligt med aborter?"
Och jag sa, "Damen,
jag berättade precis det."
Tack så mycket allihop. Ni är en fantastisk publik.